Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Olen Pete Docter, operatiivinen johtaja,
luova johtaja, Pixarin animaatiostudiolla.
Olen ollut Pixarilla yli 30 vuotta
ja tehnyt kaikkea kuvakäsikirjoituksista animaatioon ja ohjaukseen.
Pixar on muuttunut paljon, mutta keskeisin asia säilyy yhä.
Aloitimme melko rähjäisissä tiloissa.
Toy Storya oli tekemässä noin 112 henkeä,
ja se oli silti hyvin henkilökohtainen tarina.
Me kerroimme omista kokemuksistamme
ja mietimme: "Mitä kateellisuus on?
"Mitä teemme,
"kun kohtaamme parempamme?"
Elokuvassa käsiteltiin sitä kaikkea.
Vartuin Minnesotassa tylsässä pikkukaupungissa.
Tajusin, että kaikki elokuvamme hirviöistä...
MONSTERIT OY
...ukosta, joka vie talonsa Etelä-Amerikkaan...
UP - KOHTI KORKEUKSIA
...ja tytöstä, joka muuttaa San Franciscoon...
INSIDE OUT - MIELEN SOPUKOISSA
...ovat henkilökohtaisia tarinoita.
Ne tulevat omista kokemuksistani.
Ajattelimme:
"Miten saamme mukaan uusia ideoita
"ja otamme riskejä sellaisten ihmisten kohdalla,
"joissa on jotain erityistä
"ja joilla olisi kiinnostavaa sanottavaa?"
SPARKSHORTS PIXAR ARTISTS -PROJEKTI
SparkShorts-ohjelma on melko uusi.
Halusimme antaa tarinankertojille
tilaisuuden kertoa lyhyesti...
TUOTTAJA & KEHITTELYJOHTAJA
...keitä he ja heidän tarinansa ovat.
Pixar-lyhytelokuvien historia on kiintoisa,
sillä Pixar alkoi lyhytelokuvista.
PÄÄJOHTAJA
Etenkin lyhytelokuvasta Andrén ja Wally B:n seikkailut,
joka on ensimmäinen tietokoneanimaatio.
ANDRÉN JA WALLY B:N SEIKKAILUT
Lyhytelokuvista tuli tärkeä osa yhtiötämme.
REDIN UNI
Kokeilimme uusia ideoita.
Tietokonegrafiikka kehittyi.
Ne tulivat ennen Toy Storya.
GERIN PELI
RYTMISATU
Lyhytelokuvien takana oli ajatus siitä,
että se oli riskienottoa.
PUOLIPILVISTÄ
Ajattelimme:
"Meillä ei ole menetettävää, sillä meitä ei tunneta."
Sen takia voimme ottaa riskejä.
Mietimme: "Entä jos teemme jotain pienemmällä budjetilla
"kuin perinteiset lyhytelokuvamme?"
Annetaan elokuvantekijän kertoa haluamansa tarina.
Hän saa siihen aikaa puoli vuotta.
Aloitimme SparkShortsin,
koska emme tienneet, millaisia kykyjä jäi huomaamatta,
kun ihmiset eivät saaneet tilaisuutta.
Haluamme heiltä näkemyksiä,
joita emme halua häiritä.
Voimme kehittää pitkien elokuvien kirjoa,
jos otamme seuraavan sukupolven mukaan.
Emme voi odotella 20 vuotta.
Heidät pitää saada mukaan nyt.
Nimeni on Aphton Corbin.
Olen kuvakäsikirjoittaja Pixarin animaatiostudiolla.
KUVAKÄSIKIRJOITTAJA
Tarinoiden kirjoittaminen ja jakaminen on kiehtonut minua aina.
Tein lapsena piirroskirjoja, jotka kokosin niittien avulla.
Tein niistä kirjasia,
joita annoin syntymäpäivälahjoiksi.
Ohjasin näytelmiä sisareni kanssa, kun olimme nuorempia.
Sanoin: "Hahmo ei puhuisi noin.
"Tehdään se uudestaan."
Halusin ohjaajaksi, kun pääsin Pixarille töihin.
Se oli suuri juttu. "Haluan ohjaajaksi."
En tiennyt, kauanko siihen menee,
mutta tiesin haluavani ohjata.
Aphton teki studiolla vaikutuksen heti tänne saavuttuaan.
Hänet tunnettiin pian siitä,
että hänellä oli sanottavaa ja että häntä kannatti kuunnella
seurassa kuin seurassa.
Teimme yhteistyötä Soulin parissa.
Hän keksi tavan kuvata oppaita Soulin maailmassa.
MITEN NE LIIKKUVAT...
Hän on lahjakas ja kekseliäs kuvakäsikirjoittaja.
"Mistä tuo tuli? Tuo on upean merkillistä."
Olen Louis Gonzales. Olen ollut Pixarilla lähes 20 vuotta.
KUVAKÄSIKIRJOITTAJA
Kun aloin tehdä animaatiota,
tunsin kohtaavani haasteita jatkuvasti.
Halusin tehdä Pixarilla erilaisia töitä,
koska se oli ennen kaikkea kokemus.
Olen saanut olla mukana useissa erityisissä elokuvissa,
joista pidetään kovasti.
Sain tuoda niihin panokseni.
Nyt mietin 20 vuoden jälkeen: "Mitä muuta tarvitsen?
"Mihin urani on menossa? Mitä teen?
"Ehkä en pääse koskaan ohjaajaksi."
Louis on ollut täällä kauan.
Hän on kokenut kuvakäsikirjoittaja...
URHEA KUVAKÄSIKIRJOITUS
...ja suurenmoisen luova.
ROTTATOUILLE KUVAKÄSIKIRJOITUS
Louis teki Brad Birdin kanssa muun muassa Ihmeperheen.
Hänellä on ainutlaatuinen näkökulma.
IHMEPERHE
Hän herätti upeat hahmot henkiin.
Hän on loistava ideoimaan.
Mietin aina,
mihin hän pystyy tilaisuuden tullen.
Mitä tarinoita hän kertoo?
Olin tehnyt ensimmäistä elokuvaani, Toy Story 4:ää, noin vuoden.
Mietin: "Miten teen hyvän kuvakäsikirjoituksen?"
Sain sitten sähköpostia.
"Haluamme kertoa,
"että nimesi mainittiin ohjaajana SparkShortsissa."
Lindsey ja Jack ottivat jokin aika sitten yhteyttä.
Odotin saavani potkut,
mutta he sanoivat: "Mitä haluaisit tehdä nyt?"
Kysyin: "Saanko vaikuttaa siihen?"
Se ei ollut...
En tajunnut voivani päättää tulevaisuudestani.
He ehdottivat: "Mitä sanoisit SparkShortsista?"
SparkShortsissa on se hieno juttu,
että siinä on haavoittuva.
Siinä ei pääse piiloon. "Sinä olet esillä."
Paineet ovat silloin melkoiset.
"Miten sellaisen hoitaa?
"Miten päästän muut tähän mukaan?"
Kun alamme kertoa ohjaajille SparkShortsin säännöistä,
sanomme: "Tarinan pitää olla kerronnallinen.
"Se voi olla tietokone- tai 2D-animaatiota.
"Sen pitää sopia kaikille."
Yritämme tehdä sen puolessa vuodessa.
Muita sääntöjä ei oikeastaan ole.
OHJAAJIEN JULISTAMINEN 24. LOKAKUUTA 2019
Olemme valinneet vuoden 2020 SparkShorts-ohjaajamme.
Louis Gonzales...
Kun nimemme ilmoitettiin kokouksessa,
en odottanut sellaista kannustusta.
Ajattelin: "Studion työntekijät
"haluavat meidän menestyvän
"ja haluavat nähdä tarinamme."
Minusta se oli ihmeellistä.
Se toi myös paineita.
Kun saa sellaista tukea,
ei halua tuottaa kenellekään pettymystä.
Kun minulta kysyttiin alun perin SparkShortsista,
sanoin: "Ehkä en. Mietin asiaa."
Mutta tajusin sitten,
että pelkäsin aidosti olevani huono
ja mokaavani kaiken täysin.
Pelkäsin epäonnistumista.
Kun tajusin pelkääväni sitä juuri luovassa mielessä,
vaikka olen ylpeä työstäni kuvakäsikirjoittajana,
ajattelin, että minun pitää rynnätä päätä pahkaa sitä kohti.
Oli hullua, kun nimet julkaistiin niin.
Olin epävarma valinnastani.
Pelkäsin sen tapahtuvan liian pian.
Olin myös epävarma työryhmän johtamisesta.
Mietin: "Mitä ihmiset ajattelevat?"
Ajattelevatko he, etten ole tehnyt tätä kovin kauan?
"Mitä hän muka tekee?"
Louis on taitava kuvakäsikirjoittaja,
jonka tekemiä elokuvia olen katsonut.
"Teemmekö töitä yhtä aikaa? Kiva, ei yhtään paineita."
Ihmiset kyselevät usein elokuvien tekemisestä.
Vastaan aina: "Ei ole yhtä tapaa. Joka elokuva on erilainen."
Kaikki alkaa ideasta,
mutta sen jälkeen kirjoitetaan joko käsikirjoitus
tai hahmotelma.
Taiteilija voi piirtää idean kuvakäsikirjoituksen muotoon
tai vaikka yksittäisinä kuvina, joista idea ilmenee.
Yllätyin, säikähdin ja sitten aloin kehitellä ideoita.
Hetken ajan mietin:
"Teen jotain pelottavaa, kauhutarinan."
Lyhyitä kauhuanimaatioita on vähän.
Sitten päätin tehdä jotain hauskaa.
Ajattelin: "Elokuva on hankala tehdä.
"En haasta itseäni
"aivan uudella tyylilajilla, jota en ole kokeillut."
Tiesin, että tarinani
kertoo aikuiseksi kasvamisen kömpelyydestä.
Olen parikymppinen ja tunne siitä,
etten oikein osaa asioita, on välillä vahva.
Tein siitä sarjakuvan kauan sitten.
Joskus 26-vuotias tuntee olevansa aikuinen,
joskus taas kuin kaksi tenavaa takin sisällä piilossa.
Se on yhden rivin vitsi.
Miten siitä saa koko tarinan?
Mietin sitä tunnetta:
"Tänään kaikki näkevät minut lapsena, jolla on olkatoppaukset,
"enkä täytä aikuisen vaatimuksia."
Tai sitä, kun tiuskaisen jollekulle töissä.
PÄLÄ PÄLÄ PÄLÄ
"Olisin voinut sanoa sen ystävällisemmin,
"mutta ärhentelin kuin teini-ikäinen."
Sellaiset jutut juolahtivat mieleeni.
"Siinä piilee tarina."
Pidän rajoista.
Kun aikaa on vähän
ja työryhmä on pieni,
jokainen Spark pitää tehdä kunnon strategian avulla.
Olisi ollut turvallisinta valita suuri idea.
Vanhemmat muuttuvat juoman avulla pehmoleluiksi
ja oppivat olemaan parempia vanhempia.
"Vau, animoituja nallekarhuja. Söpöä."
Halusin jotain syvällisempää.
Halusin mukaan isoäidin.
Sellaisen, joita tunsin lapsena.
Sisukkaita ja kovia, mutta rakastavia.
He tekisivät mitä vain auttaakseen muita,
mutta heitä ei ole aina helppo lähestyä.
Aloin miettiä sukupolvien välistä kuilua.
Halusin ottaa ideoita omieni parista.
Haluan perheeni ja ystävieni edustavan maailmaa,
sen toimintaa ja elämää.
Se on erilaista kuin muilla, vai mitä?
Maailmamme ovat erilaisia.
Edesmenneellä isoäidilläni Pearlilla riitti asennetta.
Tyttäreni ei ehtinyt tuntea
isoäitiään kunnolla.
Tyttärelläni riitti myös asennetta.
Olisi ollut mukava nähdä heidät yhdessä.
Pidän täydellisen viattomuuden ja kokemuksen yhdistelmästä.
Aidosti haavoittuvat hahmot
syntyvät taiteilijalta vain aidosti.
Hänen pitää olla haavoittuva.
Se on minulle vaikeaa.
Syntyi satoja kysymyksiä,
kun yritin saada suuren, epäselvän ideani selvennetyksi.
Tarvitsin suunnan.
Tarvitsin jotain sanomaan: "Se onnistuu."
Kävin Lontoossa ystäväni luona.
Kävimme katsomassa Kauppamatkustajan kuoleman.
Aviomiehen elämä ja suhde perheeseensä.
Yksinkertaista mutta selkeää.
Ajattelin: "Jos lyhytelokuvani edes raapaisee tuollaista,
"mitä näyttelijät tekevät, ja jos se vaikuttaa noin...
"Haluan tehdä sellaista."
Minulla on näytelmän esite
muistuttamassa niistä hahmoista.
"Mitä voin tehdä isoäidillä, pojantyttärellä
"ja isoäidin vanhalla koiralla?"
Voin pusertaa heistä esiin kaiken mahdollisen,
sillä se on kuin näytelmä.
Ihmiset sanovat:
"En osannut piirtää, joten en piirtänyt."
En tiennyt, osasinko vai en.
Minun piti tehdä sitä.
Se oli kuin terapiaa.
Jos turhaudun, haluan piirtää.
Jos olen onnellinen, piirrän.
Kun olin lapsi,
mustille pikkutytöille ei ollut paljon ohjelmia.
Minä ja siskoni esitimme kahta Disney-prinsessaa,
Pocahontasta ja Jasminea, koska he olivat "ruskeahkoja".
Kun olin hyvin nuori,
piirsin vaaleat hiukset ja siniset silmät,
sillä siten tehtiin, jos sitä ei erikseen mainittu.
Eräs läheinen kysyi siitä aina.
Aphton, saanko kysyä, kun huomasin...
"Miksi piirrät vain valkoisia?"
Siksi! Siksi mitä?
Yritin selittää turhautuneena:
"En tajua, miksi kysytte sitä.
"Tiedätte vastauksen."
Ei, isä! He ovat Japanissa
"Piirrän, mitä näen,
"ja ihmiset eivät halua muuta kuin valkoisia,
"sillä muutenhan muitakin näkyisi."
Jos piirrän mustia, kukaan ei lue sarjiksiani
Oli vaikea jättää se taakse.
Niin ei ole pakko olla.
Sen unohtaminen vei aikaa.
Minun piti uskaltaa.
Sanoin: "Piirrän hahmoja eri etnisistä ryhmistä."
Se tuntui oikealta ja rehelliseltä, sillä se oli tuttua.
Sitten päätin: "Ellei muuta pyydetä,
"piirrän mustaihoisia
"ja teen muista värillisiä.
"Katsotaan, miten pian opettaja sanoo jotain."
Kukaan ei sanonut mitään.
Se olisi ollut kiinnostava keskustelu.
Sitten siitä tuli normaalia.
Miksi piirrät mustia hahmoja?
Jos en minä, niin kuka sitten?
Pixarissa oli nähty töitäni.
Ajattelin: "Tiedätte, mitä saatte."
Soul - Sielun syövereissä oli minulle mullistava,
sillä valkoisena amerikkalaisena poikana
näin tuhansia itseni kaltaisia henkilöhahmoja.
Soulin Joe Gardner on ensimmäinen afroamerikkalainen päähenkilömme.
Katsoin maailmaa hänen näkökulmastaan
ja sain oppia paljon.
Aphtonilla oli valtava rooli sen kuvakäsikirjoittamisessa.
On yhä tärkeää haastaa ajatus
äänien ja hahmojen monimuotoisuudesta.
Pitää kysyä:
"Miksi tämä hahmo on valkoihoinen?"
Joskus syy on yksinkertaisesti se,
että joku piirsi kaksi pistettä ja hymynaaman,
ja sitten joku täytti sen automaattisesti valkoihoiseksi.
Sen haastaminen ja ihmisten avautuminen sille,
että monimuotoisuuden lisääminen on hyvä juttu.
Kaikki kokevat samastuttavia tunteita ja asioita.
On hienoa nähdä ihmisten tottuvan tavallisiin tarinoihin,
jotka kerrotaan mustaihoisen hahmon kautta.
Haluan tehdä elokuvassani niin.
"GIAN" HAHMO
Tarina kertoi aluksi Gian päivästä,
hänen 21-vuotispäivästään.
Ajattelin niin,
että hän ei vanhene eikä kypsy,
vaan takin alle tulee lisää lapsia.
Heitä olisi siellä 21.
Sitten ajattelin: "Naurettavaa. Hyvä jos heitä on muutama."
Yritin valita tärkeimmät ikävuodet.
Sinne tuli Yksivuotias, joka edustaa
puhdasta tunnetta.
Mielestäni Kymmenen edustaa itsevarmuutta:
"Asiat ovat hyvin."
Siinä iässä tietää muka kaiken.
Ja Kuusitoista on keskellä murrosikää.
Minulle se ikä merkitsi tunnekuohuja
ja epävarmuutta kaikesta.
Eri ikävuodet tasapainottivat toisiaan.
Toivottavasti elokuvassa on järkeä
Ei ole mahdollista erottaa tarinankertojan kokemuksia
ja hänelle ominaisia tarinoita.
Me tarinankertojat teemme niin.
Tutut asiat vetävät meitä puoleensa.
Mukavat asiat.
Se ei katoa.
KUNNIOITUS
Minulla oli lujia ystävyyssuhteita.
He olivat graffitiporukkani.
Pidin heistä. Siinä oli kyse taiteesta.
Mukana oli eri kansallisuuksia
ja eri kulttuureja. Me vastaan maailma.
Taide oli merkki jakamisesta.
Siinä oli kyse ainoastaan taiteesta.
Kuljimme pitkin Los Angelesia,
maalasimme, pakoilimme kyttiä, ajoimme busseilla
ja hypimme ikkunoista ulos, jos kuljettaja pysähtyi.
Se oli hauskaa ja ilkikurista,
mutta myös taiteeseen liittyvää.
Se oli keino nähdä itseni
suurempana kuin kukaan muu.
Se oli Los Angelesia 80- ja 90-luvuilla.
Jengejä oli joka puolella.
Kukaan ei sanonut värilliselle pojalle:
"Sinä jatkat Harvardiin."
He sanoivat: "Päädyt linnaan,
"sillä olet graffititaiteilija."
Ja me halusimme vain tulla nähdyiksi.
MINÄ TEIN! KATSO
Hain taidekouluun, mutta vanhemmillani ei ollut siihen varaa.
Yritin saada stipendejä,
mutta olin huono koulussa.
En keskittynyt opintoihini,
koska piirsin aina.
Vanhempani tukivat.
He kannustivat piirtämään.
He olivat bussikuskeja.
He sanoivat: "Piirtäminen on hyvä asia.
"Tuemme sinua.
"Harkitse silti bussikuskin työtä."
Vastasin: "En rupea bussikuskiksi,
"sillä tyytyisin liian vähään, äiti."
Mutta se sai minut tavoittelemaan
piirtämistä ammattina.
Se olisi voinut olla
t-paitojen suunnittelua, graffitia näyteikkunoihin,
kuvien retusointia.
Pikku juttuja, joilla eläisi.
En tiennyt, elättäisikö sillä perheen.
Etsin sopivaa paikkaa
ja arvelin sarjakuvien sopivan.
Aloin kiinnostua niistä lukiossa.
Pidin Hernandezin veljeksistä. Jaime, Berto ja Mario.
Pidin heidän töistään, sillä niissä oli
lapsuudenympäristöstäni tuttuja hahmoja.
Enimmäkseen latinoja.
Hahmot seikkailivat tutussa maailmassa.
He kävivät ulkoavaruudessa.
Ajattelin: "Upeaa ja erilaista."
Ne saivat minut tajuamaan, että haluan kertoa tarinoita.
Tyttäreni piti eri puvuista.
Hänellä oli Tikrun asu.
Hän tanssi ympäriinsä kuin Tikru.
Hän piti pukua päiväkausia.
Kun aloin miettiä tytön hahmoa,
ajattelin häntä pikkutyttönä kissapuvussa.
Halusin hänestä viattoman neljävuotiaan,
jolla on energiaa, intoa ja mielikuvitusta,
joita sen ikäisillä on.
Lasten tunteet ovat vailla rajoja.
"Olen iloinen, surullinen, vihainen ja leikkisä."
Kaikki 10 minuutin sisällä.
Tarinassa on tiukka isoäiti,
jonka luona käy intoa puhkuva pojantyttö.
Haluan yhteyden mummiini.
Isoäiti vastaa: "Olet rakas, mutta minulla on hommia."
Minun piti miettiä syy sille,
miksi hän piti tytön etäällä.
Kun tutkin isoäidin hahmoa,
en ajatellut leipovaa mummia tai 80-luvun tv-sarjojen mummia,
vaan jotain tutumpaa.
Muistan sisukkuuden mummeissani.
Yritin saada heistä
piirteitä mukaan.
"Entä jos hän pitäisi showpainista?"
Mutta siinä on mukana yksi juttu:
"Olet latino. Onko hän latino?
"Ai, oliko hän luchador-painija?"
Sanoin: "Ei, hän pitää showpainista kuin jotkut saippuaoopperoista."
Se on vain urheilullisempaa.
Hän katsoo sitä mielellään.
Se tuntui oikealta ratkaisulta.
Se ei ole vain kiinnostava seikka,
vaan jotain todellista.
Valitsin sen, ja niin se alkoi.
Teen kuvakässärit digitaalisesti,
mutta ideoidessani piirtelen kaikkea ensin paperille.
Kuin minikuvia.
Voin siten ruveta miettimään kuvia mielessäni
ja hahmottamaan tärkeimpiä kohtauksia
lyhytelokuvaani.
Kehittelen alun keskustelua Gian ja tämän siskon Nicolen välillä.
Perustin siskon hahmon omaan siskooni.
Hän on paras ystäväni. Meillä on kahden vuoden ikäero.
On mukavaa, kun on joku lähes samanikäinen,
joka ymmärtää kokemukseni.
Idea synttärien juhlimisesta siskon kanssa
tuntui ymmärrettävältä ja suloiselta.
Innostuin heidän suhteestaan.
Aloin miettiä tapahtumapaikkaa.
Harkitsin ensin toimistoa.
Hän jutteli ystävien kanssa juomavesiautomaatilla,
ja kolme hahmoa saapui paikalle.
Entä jos ystävät vievät hänet yökerhoon,
ja hän alkaa sekoilla siellä.
En tee töitä tavallisessa toimistossa,
joten se tuntui teennäiseltä.
Sitten mietin: "Entä jos poistan toimiston
"ja keskityn vain yökerhoon?"
Olen kotona viihtyvä introvertti.
Minusta tuntui todenmukaiselta olla paikassa,
jossa pitäisi viihtyä, vaikkei viihdykään.
Se tuntui sopivalta. Se oli tarkka tapahtumapaikka,
joka tiivisti tarinaa.
Isoäiti on noin viisikymppinen.
Hän ei vielä valita lonkkasärkyä ja muuta.
Entä hiukset? Mutkikasta.
No tuota...
Ohjaaja on tärkein tarinankertoja.
Hänen apurinsa on tuottaja,
joka kohtaa kaikkea odottamatonta.
Hänen pitää miettiä,
miten asiat voi tehdä paremmin ja huokeammin.
Halusin rinnalleni jonkun, joka tarkistaa tilanteen.
En halua mokailla.
Halusin tutustua Courtneyyn.
Olet ollut töissä eri osastoilla.
Miten teet töitä?
Tärkeimpiä juttuja on se,
että tahti pysyy yhteistyöllä.
Olen Courtney Kent.
Olen ollut Pixarilla yli 13 vuotta.
Montako leikkaajaa?
Miten se toimii?
Minulla on lista ehdokkaista,
joita voimme jututtaa.
Autoin kehittelemään
ensimmäistä SparkShortsia, Smash and Grabiä.
Olen sanonut siitä asti,
että olisin mielelläni Spark-tuottaja, jos paikka on auki.
Meidät laitettiin yhteen, mutta emme tunne toisiamme.
Se oli pelottavaa ja jännittävää.
Kuin järjestetty avioliitto.
Minua jännitti.
Tuntui, että minun piti todistaa kykyni.
Jos ei ole ollut tuottaja, ajattelee,
ettei oikein tiedä, mitä tehdä.
Aloimme jutella tarinasta,
joka keskittyy perheeseen.
Minulla on pieni tytär.
Löysimme nopeasti yhteyksiä,
joista oli hyvä jatkaa eteenpäin.
Tuottaja on ohjaajan kumppani
ja tuotantoryhmän johtaja.
Pyysimme SparkShortsin tuottajia
etsimään luottoihmisiä
ja toteuttamaan ohjaajan näkemys heidän avullaan.
Minulle kerrottiin: "Saat tuottajan nimeltä Erik."
En tuntenut häntä ja ajattelin ensin:
"Pärjään itsekin."
En tiennyt, mitä se suhde tarkoitti.
Aloin tajuta, millainen suhteemme olisi.
Olen Erik Langley.
Olen ollut Pixarilla vuodesta 2004.
TUOTTAJA, TWENTY SOMETHING
Siitä on 16 vuotta.
Olin SparkShorts-tuottaja ensimmäistä kertaa.
Aphton tiesi heti, minkä tarinan hän haluaa kertoa.
Mikään ei ole auta ryhmää
niin kuin ohjaaja, joka tietää haluamansa.
Suurin ryhmämme on animaatioryhmä.
Arvaan animaattorien kysyvän tuosta.
"Mitä takin kanssa tapahtuu?"
Tai: "Tiedätkö, miten aiot...
"Montako kertaa leikkaat..."
Halusimme esitellä animaation,
jotta he näkevät tarinan, hahmot, tyylin...
-Te kaikki. -Näitä juttuja.
-Päätä ja innosta heitä. -Niin.
Joskus animaattorit saavat valita elokuvan.
Heidät pitää vakuuttaa siitä,
että meidän ideamme on hauska.
Paikalla oli 70 animaattoria.
Heikäläisillä on ankara maine.
"Viihdytä meitä" -meininki.
Esittelin ideani ensimmäistä kertaa suurelle joukolle.
Se on pelottavaa ja hirmuista.
Se, miltä elokuva vaikuttaa,
riippuu minun ja animaattoreiden välisestä suhteesta.
Aina kun satapäisen yleisön edessä
täytyy pitää puhe,
se hermostuttaa hieman.
Hei, animaatio-osasto.
Kiitos, että saimme tulla. Olen Erik, ja olen tuottaja.
Olen Aphton, ohjaaja. Painanko ensin tästä?
Kyllä.
Käytämme työnimenä Twenty Somethingia.
Toivoin muistavani kaiken, mitä minun piti sanoa.
Teen niin aina, kun olen jossain
ja pätevät ihmiset pelottavat.
Tarkoitan hetkiä töissä,
kun tuntuu, että sanoi jotain väärää.
Minulla oli noloja lapsuudenkuvia.
Arvelin, että niistä pidetään.
KUUSITOISTA
"Minä inhoan, he pitävät."
Huomatkaa verkkokäsineet, joissa ei ole sormia. Jatketaan.
Aphtonin idea on kiinnostava.
Hän oli hauska, ja hänellä oli hahmot valmiina.
Olkaa hyvä.
Tiesin siinä vaiheessa henkilöhahmoni
ja itse tapahtumapaikan, mutten tarinaa.
"Mikä edustaisi minua tarinassa?"
Mietin: "Viisikymppinen isoäiti
"ja tämän pojantytär."
Ajattelin: "Kukaan ei halua tähän mukaan."
Se ei kuulostanut jännittävältä.
Arvelin, että minun pitää esitellä itseni.
-Noin. Antaa mennä. -Hän pitää showpainista.
Haluan esitellä itseni ja tapani toimia.
Tyttö vääntää kättä ja jalkaa.
Haluan saada jonkun innostumaan.
Mummi vetää hänet alas ja pyörii ympäri.
Juttuja, joita lasten kanssa ei tehdä.
Mummi tekee niitä.
No niin. Kiitos.
Vastaanotto oli hyvä. Ihmiset vaikuttivat innostuneilta.
Jälkeenpäin animaattorit sanoivat,
että heistä tarina oli tosi hauska.
-Daniel. -Hyvää työtä.
Sillä lailla.
Hyvää työtä.
Samat sanat.
Reaktiot olivat hyviä.
Ihmiset innostuivat ja halusivat mukaan.
Olen koko urani ajan joutunut yllättäviin paikkoihin,
joista on pitänyt vain selviytyä.
En käynyt taidekouluja
enkä osaa sopeutua,
kuten kouluja käyneet
tietynlaiset ihmiset osaavat tehdä.
Minun piti vain kokeilla, miten selviytyä eri tilanteissa.
Kun vietin aikaa sarjiskaupassa
parin kamuni kanssa, tapasin Johanin.
Hänellä oli opetusohjelma. Hän sanoi:
"Oletko harkinnut animaatiota?"
Sanoin: "Niiden katseluako?" Hän vastasi: "Ei, niiden tekemistä."
"En tiedä, osaisinko."
Hän sanoi: "Kootaan näytekansio
"ja hankitaan sinulle töitä."
Ajattelin: "Minulla ei ole menetettävää. Haluan piirtää."
Heräsin seuraavana aamuna seitsemältä.
Tein kokeiluja pikku pöytäni ääressä
ja piirsin joka päivä kahdeksan kuukauden ajan.
Kokosin itselleni kansiota.
Kävin piirtämässä eläintarhassa.
Kävin museoissa.
Minne vain pystyin livahtamaan
luonnostelemaan ilmaiseksi.
Lopulta sain kansion kokoon. Olin hämmästynyt.
Hain usealle studiolle.
Jotkut kiittivät ja torjuivat minut.
Warner Brothers Featurelta sanottiin:
"Tule tänne harjoittelemaan."
Kysyin palkkaa.
Warner Brothers Feature Animation oli taidekouluni.
Siellä opin paljon Rautajätin parissa.
Opittavaa riitti.
RAUTAJÄTTI
Rautajätin tekeminen
oli urani parhaita kokemuksia.
OHJAAJA
Brad Bird uhkui energiaa.
Hän piti projektin liikkeellä.
Kaikki pinnistelivät ja yrittivät pysyä hänen mukanaan.
Brad ja ryhmä antoivat minun näyttää kykyni.
LUONNOKSIA
Se ei ollut tuomitsevaa.
"Jatka hyvää työtä,
"niin saat töitä."
Ja minä pyysin lisää.
En halua olla muualla,
sillä pidän animaatioista. Ilman Rautajättiä
en olisi tehnyt töitä Bradin kanssa enkä olisi Pixarilla.
Pixar tuntui aluksi oudolta.
Kaikki olivat heti alussa niin mukavia. Ajattelin silloin:
"Te teeskentelette, ja minä epäilen kaikkia."
Ihmiset tekivät upeita juttuja. Se oli mahtavaa.
Kun tulee animaatiostudioon,
työpöydillä on lelufiguureja
ja kaikkea muuta hauskaa. Mietin: "Ei ole tyyliäni.
"En ole tuollainen." Se tuntui aivan eri maailmalta.
Siitä alkoi pitkä selvittely, kun mietin, miten sovin mukaan.
Paiskin töitä 14 tuntia päivässä kuutena päivänä viikossa.
Ja perheenisällä on muutakin.
Perhe on minulle kaikki kaikessa.
Oli vaikea löytää tasapaino kaiken sen keskellä.
Valitsenko urani vai lapseni?
Se tekee tästä vaikeaa.
Kun keksin laittaa
kolme lasta takin sisälle, mietin:
"Tämä pitää myydä ideana,
"joka ei ole kallis
"eikä vaikea toteuttaa,
"ja paras tapa tehdä siitä ihana on 2D-animaatio."
GIAN HAHMON LUONNOSTELMA
Ero 2D:n ja 3D:n välillä on se,
että 3D tehdään tietokoneella ja syvyys on kolmiulotteista.
2D-animaatio on latteaa ja käsin tehtyä.
Kaksi SparkShortsia tehtiin 2D:nä.
Ne olivat Kitbull ja Burrow.
Meillä oli tarpeeksi tietoa sanoaksemme:
"Kokeillaan tehdä se 2D:nä."
Pidän tästä, Rachel.
Kerroin, mitä halusin,
ja sinä sanoit: "Ole hyvä, tässä on tämä."
Se on työtäni.
Tiedän.
Hahmojani suunnitteli Rachel.
HAHMOJEN SUUNNITTELIJA
Olin ajatellut luoda hahmot itse,
mutta halusin myös keskittyä uuteen työhöni ohjaajana.
Piirtämisen ohjaaminen
tuntui tärkeältä opittavalta asialta.
Pidän tästä.
Löysimme hiuksiin jotakin hauskaa.
Pidän näistä kasvoista enemmän.
Oli tärkeää löytää oma tyylini ohjaajana
hullussa Spark-projektissa.
-Pitäisikö... -Tarrako?
-Ohjaajan muistilaput. -Niin. Haluatko...
-Saanko tärkeän hetkeni? -Saat.
-Tämä on nautittavaa. -Pidän tästä.
Pidän tästä. Tämä pää on hieno.
Aloin miettiä asioita,
jotka auttoivat ja toivat minut tähän.
Pidin pienenä animaatioista ja piirretyistä.
Varsinkin Disney-piirretyistä.
Valitsin lukiossa animaatiokurssin.
LUKION ANIMAATIOPROJEKTI
Istuin huoneessani ja niittasin piirroksiani yhteen.
Innostuin, kun näin piirroksen heräävän henkiin.
Tutkin sitä opettavia kouluja.
Minua houkutti CalArts,
sillä sen perusti Walt Disney.
Päätin mennä sinne.
Hain CalArtsiin heti lukion jälkeen,
mutten päässyt sisään. Menin community collegeen.
Tein samalla töitä McDonald'sissa pystyäkseni opiskelemaan.
Ajattelin: "Pääsenköhän ikinä töihin animaation pariin?"
Työstin edelleen näytekansiotani.
Mietin sen reilun vuoden aikana sitä, kuka minä olin
taiteilijana.
Japanilainen anime innosti minua.
Yritin piirtää
hentoja animetyylisiä viivoja lyijytäytekynällä.
Toisaalta
yritin piirtää kauniiseen, karheampaan Disney-tyyliin.
Aina välillä
piirtelin jotakin pientä...
Hei, tonttu!
...omaksi huvikseni.
VASIKKA SAA TIKKEJÄ!
Ihmiset pitivät niistä.
Sanoin: "En halua piirtää niin.
"Tämä ei ole hyvä."
Ihmiset reagoivat niihin ja pitivät niistä.
Tule ylös vain
Silloin aloin hyväksyä tyylini.
Kokosin näytekansion ja hain CalArtsiin uudestaan.
APHTONIN KANSIO
He pitivät siitä, ja pääsin CalArtsiin.
Halusin valmistua pian,
sillä lukukausimaksut olivat älyttömiä.
Ajattelin jäädä sinne vuodeksi,
ehkä kahdeksi.
"Sitten Pixar ihastuu töihini, pääsen töihin,
"ja se hoituu sillä." Mutta eihän se niin mennyt.
Stressasin siellä neljän vuoden ajan.
"Miksi minua ei löydetä? Mitä teen väärin?
"Mitä studiot haluavat?"
Minun piti kypsyä lisää.
Minun piti oppia olemaan oma itseni omassa taiteessani.
Minun piti löytää oma ääneni.
Yksi opettajista sanoi: "Laita taidettasi esille Tumblrin avulla."
Käytin Tumblria apuna.
"Postaan jotakin viikoittain.
"Olkoon rumaa, mutta se on esillä."
Niin, mutta olet sievä mustaksi tytöksi.
Oletko tuntenut oloasi vieraaksi kotona?
Aloin piirtää itseäni...
Kerro se sitten kahdella.
...ensimmäistä kertaa.
Olin kasvanut Sacramenton alueella,
joka on pääosin valkoihoista.
Mustaihoinen perheemme
kohtasi sen takia monenlaisia tilanteita.
Ne piirrokset olivat luonnosmaisia.
Oletko toivonut vaaleampaa ihoa?
Postasin ne aina keskiyöllä.
Sitten piileksin huoneessani: "Mitä minä julkaisin?"
Se paljasti minusta paljon.
Luin äsken tarinoitasi
Ehkä haluat kuulla minun tarinani.
Sain viestejä
tai kanssani juteltiin.
Ihmisten kova tarve jakaa tarinansa yllätti minut.
He sanoivat "tunsin samoin", "olen samaa mieltä"
tai "minulle kävi näin".
Se oli minusta vaikuttavaa ja odottamatonta.
Se rohkaisi minua jakamaan omia tarinoitani.
Kiitos seuraajille!
Ajattelin: "Miksi tuhlasin aikaani yrittämällä olla
"jotain muuta kuin minä?"
Ja silloin Pixar huomasi minut.
He ottivat yhteyttä, ja ajattelin:
"Se asia, joka kiinnosti Pixaria,
"olikin mustan tytön sarjakuvani."
Olen osastoni ainoa musta nainen.
Olen tottunut siihen.
Osaan erottua joukosta.
Pystyin tutkimaan aitoa tarinaa
ja esittelemään näkökantani,
ja juuri se kiinnostaa Pixaria.
Aidoista lähtökohdista kumpuavat tarinat.
Haluan tarinaa kertoessani tehdä juttuja vilpittömästi.
Tarinassa pojantytär tulee käymään
ja haluaa viettää aikaa isoäidin kanssa.
Isoäiti on tekemässä jotakin,
ja tyttö häiritsee häntä.
Miten siinä käy?
Halusin isoäidille mielikuvitusta,
sillä lapsillahan sitä on.
Halusin löytää... He ovat samanlaisia.
Miten se onnistuu sanoitta?
"Pidätkö painista?"
"Pidän. Hienoa, olemme hyvä mummi ja lapsenlapsi."
En halunnut vuorosanoja. Halusin kokeilla sitä,
sillä olin tehnyt paljon elokuvia, joissa oli vuoropuhelua.
"Lopetetaanko puhuminen?"
Pidän vähäsanaisista animaatioista.
Täällä uskotaan siihen,
että elokuva pitää pystyä katsomaan ilman ääntä.
Kerronnan pitäisi olla niin selkeää ja kuvien niin tehokkaita.
WALL-E:ssa meille sanottiin:
"Lapset eivät istu ja katso
"25 minuuttia pitkää alkua ilman sanoja.
"Se ei kiinnosta heitä." Mutta tosiasiassa
lapset havainnoivat ja katsovat ensimmäisen 4-5 vuotensa aikana
ja yrittävät ymmärtää asioita.
Heidän ei ole vaikea ymmärtää kuvien kieltä.
Tarina ja kuvat pitää yhdistää.
"Tämä pitäisi toimia ilman sanoja."
-WALL-E! -WALL-E.
Vuorosanat voivat parantaa sitä,
mutta sen pitää toimia ilmankin.
Meille sanottiin alussa:
"SparkShortsissa kannattaa olla vain kaksi hahmoa
"ja vähän vuorosanoja sekä vain pari näytöstä."
Aphtonin lyhytelokuvassa on viisi puheroolia.
Tiesin sen tarvitsevan vuorosanoja,
sillä puhe paljastaa ihmisestä paljon.
Jihuu, bailataan!
Kysyin Erikiltä: "Osaatko sanoa, miten paljon vuorosanoja
"aiemmissa lyhytelokuvissa on ollut?" Hän sanoi:
"Nelisen sivua." Mietin asiaa.
"Tästä tulee pidempi."
Idea epävarmuudesta aikuisuuden kynnyksellä on mutkikas.
Elokuvaa tehtäessä
teemme aluksi niin sanottuja story reel -pätkiä,
jotka ovat käsin piirrettyjä animaatioita,
joissa on väliaikaiset äänet ja musiikki.
Käymme ne läpi ja tutkimme, mikä toimii ja mikä ei.
Alussa ajattelemme: "Tämä on hyvä."
Sitten katsomme luonnosversioita:
"Ei se olekaan hyvä."
Joe tietää, mitä on tekemässä.
Hän on tehnyt tuota aiemminkin.
Sitä pitää muuttaa.
Ruodimme, mikä kohtauksessa ei toimi,
ja muutamme sitä.
Louis oli työstänyt tarinoita,
joten hän osasi tehdä kuvakäsikirjoitukset itse.
Hän istui ja pohti sitä,
mitä hän haluaa kertoa.
Hän luo avainkohtauksia, jotka auttavat tarinaa.
Isoäiti istuu katsomassa painiohjelmaa.
LAUANTAIN MÄTTÄMISTÄ
Sitten pojantytär ilmestyy.
Heillä on erimielisyyksiä.
Televisio kaatuu.
He painivat ja sitten halaavat.
Kun Louis saa ne luonnosteltua,
piirrokset lähtevät leikkaajille,
jotka yhdistävät ja ajoittavat ne.
Haluan tehdä nämä äkkiä, jotta näemme, onko tässä jotain.
Leikkaaja antaa tunteen tarinasta.
Leikkaus ratkoo ongelmia.
Oli jännä nähdä, mitä meillä oli.
Mutta leikkausversio oli aivan kauhea.
Minulla oli kurja olo.
Päässäni pyöri kaikenlaisia ideoita.
Tarina ei ollut selkeä.
Kaikesta huolimatta näin,
että siinä oli itua.
Tarina piti vain löytää. Eristäydyin muista joksikin aikaa.
Louis ei kommunikoinut.
Kun ohjaajalla ei ole selkeää näkemystä,
se on hyvin haastavaa.
Mietin: "Teemmekö me tämän elokuvan?"
Aloin etsiä tarinaa.
Aivoni setvivät asiaa lakkaamatta.
Heräsin aamukolmelta ja istuin pimeässä.
Etsin sieluni syövereistä asioita,
jotka koskettavat eri tasolla.
Sitä tasoa ei voi nähdä, mutta sen tuntee.
Inhimillinen totuus.
Kirjoitan sen ylös, mietin sitä,
näen sen aamulla upeana juttuna,
joka ratkaisee kaiken, mutta päivän aikana into hiipuu.
Raavin päätäni ennen nukahtamista,
painan pään tyynyyn ja ajattelen: "Tämä on karseaa.
"Idea ei toimi. Mitä minä teen?"
Kun miettii tarinaa ja tilannettani, muutos oli järisyttävä.
Alussa: "Teen parhaan lyhytelokuvan."
Sitten: "Näytän maailman suurimmalta hölmöltä."
Se paheni kerta kerralta.
Olin syöksykierteessä.
Kirjoitin, loin, olin eristyksissä ja tunsin oloni yksinäiseksi.
Se oli synkintä aikaani.
"En tiedä, mitä tehdä. Anna lisää aikaa, Courtney."
Oli vaikeaa ja pelottavaa, kun en tiennyt hänen ajatuksiaan.
Mietin, oliko meillä tarinaa ollenkaan.
Tarina on työmme keskiössä.
Pixarilla ollessani
olen nähnyt, miten sitkeästi sitä etsitään,
kunnes se löytyy.
Tarinaa ei keksitä yhdeltä istumalta.
Se vie todella kauan.
Kun tajuamme, ettei jokin juttu toimi
ja että sitä pitää muuttaa,
se vain kuuluu työprosessiin.
Jos asiat sujuvat hyvin,
ei ehkä yritä tarpeeksi petrata.
Käymme ideaa läpi
ja hiomme sitä täydelliseksi yhä uudestaan.
NEMOA ETSIMÄSSÄ
Elokuvassa Nemoa etsimässä
isähahmosta, Marlinista, ei pidetty.
Hetkinen. Odota vuoroasi.
"Hän on ärsyttävä."
Olit uimassa avoveteen.
Enkä ollut.
Hyvä, että pääsin hätiin.
Kirjoitimme sen uusiksi monta kertaa.
Elokuvan alkuperäinen idea oli,
että barrakudan saapumisen aiheuttama traumaattinen hetki
ei ollut alussa.
Se näkyi takaumina elokuvan kuluessa.
-Heille pitää antaa nimet. -Minäpä muistan.
Minä pidän Nemosta.
Hyvä! Yksi löytyi, 99 jäljellä.
Isä ei herättänyt myötätuntoa,
sillä häntä vain ihmeteltiin. Melko loppuvaiheessa tajusimme:
"Takaumat eivät toimi.
"Tarina tarvitaan alussa."
Päähenkilöä kohtaan täytyy tuntea myötätuntoa.
Koralli!
Isä pitää sinusta huolen.
Tarinaa kehiteltäessä joutuu miettimään paljon.
Kysyn itseltäni:
"Miksi näillä hahmoilla on väliä?
"Miksi tämä viipyy mielessäni? Miksi pidän tästä?"
Itselle pitää esittää tiukkoja kysymyksiä.
MIKÄ ON TOTUUS?
"Mitä tämä merkitsee? Mitä se ilmaisee?
"Mitä koen juuri nyt?"
Minulle tarinassa oli ratkaisevaa se,
kun isoäidin televisio hajoaa.
Isoäiti oli tytölle todella vihainen.
Ajattelin: "Hän on ääliö. Kuka häntä haluaa katsoa?"
Tajusin, ettei henkilöhahmo
voi suosia painia pojantyttären sijaan. Se on älytöntä.
Meidän piti selvittää, mitä paini merkitsi isoäidille.
Meidän piti tietää tunnetasolla,
minkä takia showpaini
sai hänet sulkeutumaan maailmalta
ja miksi häiriöt ärsyttivät.
Mietin, mikä olisi pelottava reaktio juuri sillä hetkellä.
Hänen haavoittuvuutensa oli mielestäni
kaikista pelottavin asia.
Jos hän murtuu ja alkaa parkua
ja on aidosti tolaltaan sen takia,
että rutiini häiriintyy...
Se oli ratkaiseva hetki,
sillä tunsin sen osuvan oikeaan.
En silti halunnut isoäidistä heikkoa.
Mietin, että se pitää tehdä,
sillä hahmojen pitää olla haavoittuvia.
Tarinaa ei voi kertoa ilman,
että olen itsekin haavoittuva.
Isoäiti tarvitsi syyn painin tärkeydelle.
Mietin edesmennyttä aviomiestä.
"Ehkä hän katsoi painia aviomiehensä kanssa."
Mies on kuollut.
Aloimme miettiä sitä,
että hän juhli elämänsä rakkautta juuri sinä päivänä.
Silloin aloimme tutkia sen merkitystä syvemmältä.
Kun otin aviomiehen mukaan,
ymmärrämme, että on kyse heistä.
Nyt tilanteessa on painokkuutta,
jota siinä ei aiemmin ollut.
Neuvon SparkShorts-ohjaajia näin:
"Muistakaa, ettei tämä ole teitä varten.
"Ette tee elokuvaa itsellenne.
"Teette sen katsojille.
"Jos te pidätte elokuvasta, mutta katsojat eivät, kumpi voittaa?"
Elokuvamme yrittävät näyttää hahmoja
ja tilanteita, jotka kiinnittävät heti huomion.
Monsterit Oy:n alussa on poika nukkumassa,
ja sitten huoneessa alkaa tapahtua kummia.
Se vetoaa, sillä se on asia,
jonka jokainen on kokenut joskus.
Sitten muutamme tilanteen.
"Kyllä, hirviöitä on olemassa, mutta pelottelu on heidän työtään."
Siinä on yhdistävä tekijä,
totuus, jossa onkin käänne.
Hänellä on tänään syntymäpäivä.
Onnittelut.
Animaatiota tehtäessä on mukana tiettyä innostusta:
"Miten pitkälle tämän voi viedä ja silti uskottavasti?"
Ota, mitä haluat. Minä tarjoan.
Otan maitoa. Vitsi.
Gia on alussa epämääräinen hahmo.
Katsoja tajuaa vasta myöhemmin,
että hän on nainen, joka saa hepulin aikuistumisesta.
Ei! Söit jo karkkia!
-Onko kaikki hyvin, Gia? -Olen kunnossa.
Kahden koekatselun jälkeen saimme palautetta.
Pakko päästä potalle... Tai siis vessaan.
Lähes kaikki kysyivät:
"Ovatko lapset takin sisällä oikeita, vai onko se kielikuva?
"Se pitää tehdä selväksi.
"Miten yleisö suhtautuu siihen?"
Vastaako ohjaaminen kuvitelmiasi?
Kyllä kai.
Ihmiset tuntuvat ymmärtävän, mitä yritän sanoa.
Oletko saanut muunlaisia muistiinpanoja?
On tärkeää olla selkeä sopivalla hetkellä,
mutta joskus epämääräisyys voi olla hauskaa ja salaperäistä.
Halusin kokeilla sitä.
Kun saan istua yleisön joukossa
ja kuulla heidän reaktionsa, se tuntuu hienolta.
OHJAAJA
Niin.
Siitä tulee riippuvaiseksi.
Sen jälkeen haluaa yleisön tuntevan, reagoivan ja huutavan.
Domee on ohjaaja Pixarilla. Hän ohjasi lyhytelokuvan Bao.
Halusin häneltä neuvoja,
sillä hän otti lyhytelokuvassaan mielenkiintoisia riskejä.
Täällä työskennellessäni tuntuu,
että he painottavat aina selkeyttä.
Mutta tärkeintä on tunne.
Muistan Baosta sen,
että loppu oli joistakin katsojista hieman hämmentävä.
Se kertoo yksinäisestä kiinalaisesta rouvasta,
joka eräänä päivän huomaa mykyn,
josta on tullut mykypoika.
Hän adoptoi sen heti
ja joutuu kokemaan haasteita
mykypojan äitinä.
Se kertoo osittain kokemuksistani tarkoin varjeltuna ainoana lapsena.
Minun oli pakko tehdä se.
Asuin silloin muualla
ja tunsin syyllisyyttä, koska olin kaukana äidistäni.
Halusin työstää sitä jollakin lailla.
Esittelin ideani ensimmäisen kerran Pete Docterille ohimennen,
kun keksin, että äiti
syö mykypojan, koska ei halua tämän lähtevän pois.
Pete järkyttyi mutta piti siitä.
"Pidä tuo loppu.
"Se on ainutlaatuinen, outo ja hieno."
Sain itsevarmuutta lopun suhteen,
vaikka jotkut sanoivat sitä synkäksi ja oudoksi.
"Eikö se pelota lapsia?"
91. OSCAR-GAALA 24. HELMIKUUTA 2019
Ja Oscar-palkinnon saa Bao.
Kyllä!
Kiitän elokuva-akatemiaa.
Tämä on nörteille tytöille, jotka piirtävät.
Älkää arastelko tarinanne kertomista.
Kaikkea ei tarvitse selittää,
kunhan katsojille jää lopussa se tunne,
jonka tekijä haluaa jättää.
Se on pelottavaa.
Joskus pitää antaa mennä.
Tunnen sen, kun katson kuviasi.
Älä pelkää.
Oli hienoa saada vahvistus.
"Anna mennä. Älä pelkää outoutta."
Siitä oli paljon apua.
Se on se juju.
Nautitaan abstraktista seikkailusta.
Lopussa kaikki on selkeää.
Mietin vaatteita.
TUOTANNON VALVOJA
Entä tietokonepuoli?
Puhuin Anan kanssa...
VISUAALISTEN TEHOSTEIDEN VALVOJA
...liikkeen painottamisesta.
Isoäidin tärkein juttu on t-paita.
Tytön tärkein piirre
ovat luultavasti hänen hiuksensa.
Koira liikkuu hitaasti.
-Tarvitaanko siihen jotain? -Panta on jo.
-Jos siitä roikkuu... -Se voi liikkua.
-Minusta... -Jätetään panta pois.
Animaatiossa on hienoa juuri yhteistyö.
Uskon, että jos ryhmä sitoutuu työhön täysillä
ja tarina on valmis,
lopputulos on väistämättä hyvä.
Mutta on eroa sillä,
miten lyhytelokuvaa ja pitkää elokuvaa lähestytään.
Vahvat viivat suuntaavat katseen.
Pitkissä elokuvissa
on aikaa ja rahaa silotella pieniä epätäydellisyyksiä.
Haluan epätäydellisyyksiä.
Jos yksinkertaistamme malleja,
saamme lisää graafisuutta
-ja yksityiskohtia ryppyihin. -Niin.
Haluan, että olemme kuin aloitteleva bändi.
Bändeissä on tiettyä karheutta.
Ajattelin elokuvaani niin.
Olemme alan paras autotallibändi.
Tehdään se reilulla otteella.
Ei kiilloteta tätä liikaa.
Tehdään rohkeita valintoja.
Sitten näemme, miten käy.
Tarina on ongelman ratkomista.
Minusta tuntuu aina,
että mitä eteen osuukin, siitä voi tehdä jotain.
Se on myös kuin alkemiaa.
Mukana on taikaa.
Kuvan pitää liikkua ja tanssia,
jotta se herättää tunteen.
Se tunne vie katsojan matkalle, ja lopulta se vahvistaa
elämän kauniita asioita.
Aiemmissa painikohtauksen versioissa
isoäidin ja Reneen välillä
he keräävät asunnosta vaatteita
näyttääkseen painijoilta.
He painivat lattialla.
Se tapahtui oikeasti.
Louis'n mielestä se ei ollut tarpeeksi vahva.
Tervetuloa pääotteluun!
Sinisessä kulmauksessa on Isoäiti Vasara!
Halusin nähdä, miltä paini tuntuu.
Ei mitään aitoa.
Näemme sen pikkutytön silmin.
Tiedämme, että mummillakin on mielikuvitusta.
Yritimme nähdä,
miten pitkälle idean voi viedä
ja miten erikoista ja hullua kuvitelma voi olla.
Jotkin ideat tuntuivat menevän liian pitkälle.
Sen pitäisi tuntua leikkikentältä.
Mutta silti todelliselta.
Yritimme löytää jotain niiden väliltä.
Siinä oli silti Renee, jolla on tarroja,
ja mummi tekemässä painiliikkeen.
Nyt nämä kaksi erilaista maailmaa
sopivat harmonisesti yhteen.
He jakavat paikan, joka tekee heistä parempia
ja vahvempia.
...tässä huomio keskittyy silmiin...
Kun mietin eroja
animaation ja näyttelijöiden ohjaamisen välillä,
taitavalla näyttelijöiden ohjaajalla
on käsikirjoitus ja näyttelijät.
Hän on kuin jazzmuusikko.
SOUL - SIELUN SYÖVEREISSÄ
Hän sovittaa palat yhteen ja improvisoi.
Animaatio-ohjaaja on enemmän klassisen musiikin säveltäjä,
joka kirjoittaa partituuria huolella
ja muuttaa nuottia kerrallaan.
Se menetelmä vie kauan.
Se vaatii paljon työtä.
Ja siinä tehdään usein virheitä.
Kokeillaan jotain: "Tuo ei toimi.
"Miksei tuo naurattanut?
"Selvitetäänpä se."
Ja sama toistuu.
Tehdään se.
Kun animaatio on valmis...
FRANCISCON YLÄASTE
...se on luultavasti kymmenes versio.
Mahdollinen ystävä havaittu.
-Ei taas. -Jutellaan heille.
Riley on käynyt koulua yli kaksi kuukautta
-ilman yhtään ystävää. -Entä Bing Bong?
Se on kuviteltu...
Meillä oli Inside Outista pitkään versio,
jossa Ilo oli Pelon seurassa koko ajan.
Et palaa päämajaan.
-Riley pärjää paremmin ilman sinua. -Minä...
Ottakaa kiinni.
INSIDE OUT - MIELEN SOPUKOISSA
Ja myöhemmässä vaiheessa
tajusimme, että tarinan takia
Ilon pitää olla Surun kanssa.
Kaipaan kotia.
Meidän piti palata
ja karsia monia asioita pois.
Tuhansia piirustuksia ja satoja äänitys- ja leikkaustunteja.
Mutta niilläkin oli arvonsa,
sillä opimme niiden avulla hahmoista,
tarinan maailmasta ja itse tarinasta.
Näemme ensimmäistä kertaa
kaikki piirrokset mukana.
Tässä ovat väliaikaiset vuorosanat, musiikki ja äänitehosteet.
Katsotaanpa.
Tule pian takaisin. Tämän jälkeen tanssitaan!
En malta odottaa.
Yksi tämän haasteita oli se,
että tietyn ikäisten hahmojen piti olla uskottavia.
Äly, mikä sotku. Mitä tapahtui?
Kuka kuoli ja teki sinusta pomon?
Kymmenen on 10-vuotias,
Kuusitoista on 16-vuotias.
Käytimme väliaikaisia ääniä.
Hyvä, Kuusitoista. Olet toope.
Mokasit.
Ne ovat ääninäyttelijöitä,
jotka lukevat repliikit,
jotta kuulemme, miltä repliikit kuulostavat ja miten ne toimivat.
Kysymys Kymmenen äänestä.
Se ei kuulosta 10-vuotiaalta.
Niin.
Meillä ei ollut nuoria ääninäyttelijöitä,
joten se hahmo ei oikein vakuuttanut.
Mietin samaa.
En tiedä, miten tarkka väliaikaisen äänen kanssa pitää olla.
Olisi mukavaa, jos se olisi hieman väärä.
Jos hän kuulostaisi nuoremmalta ja...
Koenäytöksissä
katsojat eivät oikein uskoneet hahmoa 10-vuotiaaksi,
koska tilapäisenä äänenä oli 30-vuotias nainen.
Olemme aikuinen.
Pidetään homma kasassa, sillä aikuiset tekevät niin.
-Kyllä! -Joo!
Tiesin, että ääni ratkaisisi illuusion 10-vuotiaasta.
Heti kun Kaylin tuli ääneksi...
10-VUOTIAS GIA
Lasketaan. Kolme, kaksi, yksi. Äänitys alkaa.
Paina nappulaa, kun sanot "äänitys".
Selvä.
Hän toi mukaan viehättävyyttä ja viattomuutta.
Olemme kaunis, vahva ja kypsä 21-vuotias nainen!
Heilutamme peffaa tanssilattialla,
-valvomme myöhään... -Joo!
...ja hyvästelemme nuoruutemme.
Sillä tämä on Gian ilta!
Joo!
Joku tulee vihdoinkin lavastuksia varten.
-Hyvä. -Trianne tulee mukaan
-mallintamista varten. -Selvä.
Mistä hänen pitää aloittaa?
-Tarvitsemme kartan. -Niin.
Minulla on pohjapiirros.
Kuvittelen sen...
Se on kuin Los Angelesin huvila.
Valkoiset, pinnoitetut seinät.
Ei sileitä seiniä.
Pidän siitä, että asunto valitaan huolella.
Yritetään löytää juuri sopivat yksityiskohdat.
Sen energian täytyy olla sopiva.
Siten maailma tuntuu aidolta
ja hahmot istuvat sinne hyvin.
Aitouteen tarvitaan tiettyjä kulttuurisia seikkoja.
Se on länsirannikkoa,
jossa on tietty rytmi ja tunnelma.
Siihen pitää kiinnittää huomiota.
Lavastaja teki mummin asunnosta oikeanlaisen,
sillä me loimme asunnon.
Se oli ainoa lavasteemme.
Annoin hieman suuntaviivoja.
Sen pitää tuntua Los Angelesin espanjalaiselta tyyliltä.
Lämpimät puulattiat, kaaria, portaat, joissa on takorautakaiteet.
Hän ymmärsi sen ja lisäsi asuntoon lämpöä.
Hän sanoi: "Mummillani on tämä.
"Leikkuulauta roikkuu tässä."
Pidin ideoista.
Hän panosti siihen ja teki sisustuksen ja kaiken.
Se tuntuu asutulta,
vaikkei meillä ollut varaa kaikkiin yksityiskohtiin.
Kun on tekemisen aika,
animaattorit saavat elokuvan loistamaan.
Se näkyy kuvassa.
Siinä eivät näy raapusteluni,
vaan kaunis animaatio.
Elokuva sijoittuu yökerhoon, jossa on väkijoukkoja.
Olemme tietokoneanimaatio-studio.
Jos käytetään tietokoneita,
väkijoukkojen tekemiseen on kokonainen osasto.
SOUL - SIELUN SYÖVEREISSÄ
Mutta Spark-ohjelman 2D-animaatioissa
meidän piti keksiä luovia ratkaisuja yökerhon tekemiseksi
ilman suuren väkijoukon animointia.
Häntä innostivat vanhat piirretyt.
UPA-elokuvissa taustat
olivat pelkkiä viivoja
osoittamassa, että siellä oli jotain.
Päätimme, että taustalla oli paljon hahmoja,
jotka eivät liikkuneet.
Lisäsimme muutamia liikkuvia hahmoja.
Siten katsoja sai vaikutelman,
että ihmiset tanssivat ja yökerho oli täynnä.
Animaatio-osasto teki sen kanssa kaikkensa.
Hahmoille tapahtuu paljon.
Joihinkin kohtauksiin
piti tehdä kuusi eri hahmoa.
Ne olivat monimutkaisia hahmoja.
Anteeksi.
Se oli kuin tulikoe.
No, minä...
Valvova animaattorini Lucas
tiedusteli haluani muuttaa asioita,
kuten korvakoruja tai laukkuja.
Sellaisia asioita pitää muuttaa koko ajan.
Niistä voi tulla todella haastavia.
Eräs asia, jonka halusin säilyttää,
olivat hahmojen erilaiset kampaukset.
Se on tärkeä juttu mustien kulttuurissa.
Ainutlaatuisia kampauksia on paljon.
Se kertoo, minkä ikäinen hahmo on.
Se on kuin se ero,
kun äiti laittaa lapsensa hiukset
ja kun käydään kampaajalla.
Tiedän, että kampaukset ovat vaativia,
mutta niissä piilee mahdollisuuksia kerronnan kannalta.
Muistatko suunnitelman?
Muutimme hiuksia vähemmän haasteellisiksi.
Missä olet, mimmi? Gia?
Animaattorimme ovat upeita.
Olin innoissani, sillä aikaa oli vähän.
Tiedän. Mutta kuka minä olen?
Se näyttää hyvältä.
Et tiedä, mitä teet.
Olen ollut alalla 20 vuotta.
Nyt tunnen olevani vanhempi tekijä.
Monia nuoria ilmestyy alalle.
Heillä on hyviä ideoita ja energiaa.
Minulla ei ole energiaa yhtä paljon.
Elokuvani kertoo sukupolvien vaikutuksesta toisiinsa.
Käytän entistä koiraani esimerkkinä.
Sen nimi oli Pica.
Pica oli pieni 12-vuotias pitbull.
Lonkka vaivasi sitä.
Se ei halunnut enää liikkua.
Tyttäreni sai joululahjaksi yorkshirenterrierin.
Tyttäreni oli iloinen
ja vanha koirani vielä iloisempi.
Se innostui yhtäkkiä leikkimään.
Koiranpentu sai sen innostumaan.
Halusin tytön ja koiran suhteen olevan sellainen.
Kun esittelin koiran ryhmälle,
he sanoivat: "Et voi ottaa koiraa
"etkä varsinkaan koiraa, jolla on huppari."
Nelijalkaiset olennot
ovat hankalia animaatioissa.
Mummin piti siirtää koiraa,
mikä on myös haastava seikka.
Louis'n piirros oli kuitenkin herttainen
ja teki tarinasta henkilökohtaisemman,
joten halusimme toteuttaa sen.
Ryhmäni toi paljon ideoita.
He muokkasivat muotoja
ja tekivät froteehupparin
ja koiran kosketukset sohvaan.
Saimme kaiken mukaan.
Haluan kovasti näyttää sen.
En tiedä, mitä siitä syntyy,
mutta olen ylpeä siitä, joten saa nähdä, miten käy.
KOETEATTERI
Elokuviin mennään ensinnäkin
viihtymään.
Se on silti pinnallinen asia, kuorrutusta.
Elokuvantekijän pitää selvittää,
mitä hän antaa yleisölle mukaan.
"Mitä ajatuksia se herättää heissä?"
He voivat vaikka illallista syödessään miettiä sitä.
Se onnistuu vain silloin,
kun elokuvantekijöillä on kiinnostavaa ja omaperäistä sanottavaa
ja toivottavasti aivan uudenlaisia ideoita ja käsitteitä.
Olen yleensä ottaen hyvin tyytyväinen elokuvaani
ja todella ylpeä siitä.
Erik ja minä olimme liikuttuneita,
sillä tämä oli hullu matka alusta loppuun saakka.
Halusin kertoa tarinan,
jonka me kaikki käymme läpi.
Iästä, rodusta, sukupuolesta riippumatta
se on tarina, joka koskettaa monia.
Se kerrotaan mustaihoisen henkilön kautta,
mikä tekee siitä uuden ja jännittävän.
Tarina on hauska ja liikuttava.
Sen tekijä edustaa yhteisöä, joka on työnnetty syrjään,
joten haluan ihmisten näkevän sen ja näkevän itsensä siinä,
sillä se pätee kaikkiin.
Haluan afroamerikkalaisen yhteisön
ja varsinkin mustien tyttöjen näkevän sen.
Kaipaamme edustajia kovasti.
Tässä voi nähdä itsensä,
ja se on monelle tärkeää.
On hienoa, että ihmiset kokevat tulevansa nähdyiksi
ja tietävät tämän olevan heitä varten.
Haluan perheeni näkevän tämän.
Varsinkin siskoni.
Kerroin hänelle:
"Siinä on hahmo, joka perustuu osittain sinuun."
Jihuu, bailataan!
Hän yllättyi ja innostui.
Antaa olla. Täällä ei ole mitään nähtävää.
-Voi Gia. -Anna minun olla.
Se kertoo aikuisuudesta
ja sen tuoman hämmennyksen hyväksymisestä.
Itketkö veskissä?
En.
Kyllä.
Halusin Nicolen sanovan:
"Olet ylidramaattinen. Kaikki järjestyy."
No niin. Tehdään se.
Niin sitä pitää. Mennään.
Lyhytelokuvani lailla
minäkin alan luottaa itseeni aina vain enemmän
ja luotan siihen, että teen asiat tarpeeksi oikein.
Kasvan ja opin asioita,
eikä se ole huono juttu, vaan kuuluu asiaan.
Se liittyy siihen, että tein tämän lyhytelokuvan.
Tein sen ja selviydyin.
Vein jotain loppuun ensimmäistä kertaa.
En ole tehnyt lyhytelokuvaa, vaikka yritin sitä.
Mietin, miten saisin ryhmän kokoon,
ja se onnistui vasta nyt.
On tärkeää viedä se loppuun.
Muuten ei kehity.
Meistä oli hienoa näyttää Nona kaikille.
Hienoa, että perheeni saa nähdä sen.
Tyttäreni on 5-vuotias, kuten Renee.
Saan istua
ja katsoa tämän hänen kanssaan.
Se on jännittävää. Toivon, ettei hän saa huonoja ideoita.
Lyhytelokuvan teko on ollut upeaa.
Tarinat kunnioittavat elämää ja ihmisiä.
Kunnioitan tällä perhettäni ja ystäviäni.
Se on minulle rakasta.
Hienoa, että teen sen nyt. Tätä piti odottaa 20 vuotta.
Kun olisin voinut
yrittää ohjaamista aiemmin,
lopetin, sillä halusin viettää aikaa lasteni kanssa.
En saanut molempia.
Tein töitä työpäivän jälkeen ja viikonloppuisin.
Muistan erään aamun,
kun lapseni pyysivät minua leikkimään.
"Leikitään hippaa." Lupasin tulla kohta.
Mietin: "Piirrän pari juttua vain."
He tulivat sanomaan hyvää yötä.
Minulta meni koko päivä ohi. Se oli rankkaa.
Se aika on ainutlaatuista, joten varmistan,
että olen mahdollisimman paljon läsnä.
Kun tarinani alkoi tarkentua entistä enemmän,
aloin tajuta, mitä se tarkoitti.
Ajattelin: "Voi taivas.
"Lapseni pyytävät leikkimään,
"kun yritän luoda uraa."
Tuotin pettymyksen, kun en kuunnellut.
Lyhytelokuvani kertoo siitä.
Se herätys oli tarpeen.
Hassua, että lyhytelokuvasta tuli sellainen.
Silloin se löysi aitouden,
sillä se kosketti minua
todellisella tavalla.
Mitä henkilökohtaisempi tarina on,
sitä yleismaailmallisempi se on.
Lasteni ja heidän lastensa sukupolville
nämä tarinat ovat yhä vähemmän tyypillisiä fantasiatarinoita
tunnereaktioiden kannalta.
Tällainen puhuttelee heitä.
Yleisö haluaa aina yllättyä,
kun elokuvaa aletaan katsoa.
Jos saamme elokuvantekijöitä erilaisine taustoineen,
meillä on paremmat mahdollisuudet
yllättää katsojamme.
Nämä ohjaajat olivat uusia.
Heillä oli rajallinen budjetti
ja vain vähän aikaa.
Ällistyn aina, kun näen valmiit elokuvat
ja sen, miten he sen tekivät
ja miten hyviä elokuvat ovat.
SparkShorts kehittyy sen mukana, kun tekijät kehittyvät.
Kun miettii tulevaisuutta,
meidän täytyy etsiä uusia ääniä
ja antaa heille tilaisuus ja keinot.
Siten haastamme itsemme kuuntelemaan heitä
studiona, maailmana ja yleisönä.
Tämä ohjelma antaa esimakua tulevista elokuvantekijöistämme.
KIRJOITTANUT JA OHJANNUT
Se on paras avaus sille...
KIRJOITTANUT & OHJANNUT
...mitä Pixar on lähivuosikymmeninä.
Tekstitys: Kati Karvonen