Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag heter Pete Docter. Jag är CCO,
Chief Creative Officer, på Pixar Animation Studios.
Jag har jobbat på Pixar i över 30 år nu,
och sysslat med allt möjligt från storyboarding till animering och regi.
Pixar har förändrats mycket, men i sin kärna inte alls.
Från början satt vi i en rätt sliten byggnad.
Jag tror vi var 112 personer som jobbade på Toy Story,
men ändå var det en väldigt personlig historia.
Vi som berättare delade våra egna erfarenheter
med världen och tänkte: "Vad är svartsjuka?
Vad gör vi när vi möter nån
som är bättre än vi själva?"
Filmen tog upp ämnen som dessa.
Jag växte upp i en tråkig förort till Minnesota.
Jag insåg att alla mina filmer om monster,
en gubbe som flyger sitt hus till Sydamerika...
UPP (2009)
...en flicka som flyttar till San Francisco...
INSIDAN UT (2015)
...de är alla personliga historier.
De är tagna ur mitt eget liv.
Så vi tänkte:
"Vi vill lägga till några nya idéer
och ta chansen att anlita människor per intuition."
"'Det är något med den personen.
De kan ha nåt intressant att säga."
SPARKSHORTS PIXAR KONSTNÄRSPROJEKT
SparkShorts-programmet är relativt nytt.
Vi ville ge olika berättare
en chans att på kort tid berätta...
LINDSEY COLLINS PRODUCENT & VP
...vilka de är.
Pixars historia om kortfilmer är ganska intressant,
då det var så de först började,
med På äventyr med André & Wally Bi,
den första datoranimerade kortfilmen.
PÅ ÄVENTYR MED ANDRÉ & WALLY BI (1984)
Kortfilmer blev som företagets DNA.
Vi gjorde dem för att prova nya tekniska idéer
när datorgrafiken utvecklades,
allt detta redan innan Toy Story.
GERIS SPEL (1997)
HOPP (2003)
De ursprungliga kortfilmsprojekten
handlade mycket om risktagande.
DELVIS MOLNIGT (2009)
Vi tänkte:
"Vi har inte mycket att förlora, inga vet vilka vi är,
så vi kan ta risker.
Vi kan göra nåt med lägre budget
än våra traditionella kortfilmer."
Vi låter filmskaparen berätta den historia de vill berätta
och vi ger personen sex månader att göra det.
Vi startade SparkShorts-programmet
för att vi inte visste vilken typ av talanger vi gick miste om
hos de som inte berättade sin historia.
Vi vill ge dessa historieberättare en fri plattform
där vi inte är i vägen.
Det enda sättet vi utvecklar berättelser på långfilmsnivå
är om vi engagerar nästa generation.
Vi kan inte vänta i 20 år.
Vi måste engagera dem nu.
Jag heter Aphton Corbin.
Jag är en storyboard-artist här på Pixar Animation Studios.
Jag har alltid älskat att skriva och dela berättelser.
Som barn gjorde jag små ritböcker och häftade ihop dem,
hittade på berättelser
och gav bort dem som födelsedagspresenter.
Och när jag var yngre styrde jag lekarna med min syster.
"Karaktären skulle inte säga det så.
Vi måste göra det igen så här."
Ända sen jag blev anställd här på Pixar, visste jag att jag ville bli regissör.
Det är ett rätt stort: "Jag vill bli regissör."
Jag visste inte hur länge det skulle ta,
men jag visste att jag ville regissera.
Aphton gjorde ett stort intryck på studion från sekunden hon kom hit.
Hon fick snabbt ryktet
att hon var nån som kunde få alla att lyssna,
oavsett var hon befann sig.
Jag fick jobba med Aphton på Själen.
Hon kom på hur vi skulle visualisera figurerna i Själens universum.
HUR DE RÖR SIG...
SJÄLEN (2020)
Hon är en begåvad historieberättare, med udda idéer som får en att tänka:
"Var kom det ifrån? Det är briljant bisarrt."
Jag heter Louis Gonzales och har jobbat på Pixar i nästan 20 år nu.
LOUIS GONZALES STORYBOARD-ARTIST
Ända sen jag började animera
har jag sett det som en utmaning.
Jag tog alltid på mig flera typer av jobb på Pixar,
eftersom de var upplevelser snarare än jobb.
Med tiden har jag haft turen att jobba på mycket speciella filmer
som många älskar,
och jag hade min lilla roll i dem.
Men nu, nästan 20 år senare, tänkte jag: "Vad mer behöver jag?
Vart är min karriär på väg?
Jag kanske inte kommer att regissera."
Louis har varit med länge.
Han är en otrolig historieberättare...
MODIG (2012) STORYBOARD AV LOUIS GONZALES
...och har ett kreativt sinne.
RATATOUILLE (2007) STORYBOARD AV LOUIS GONZALES
Louis jobbade på filmer med Brad Bird, som Superhjältarna.
Han har tillfört en unik utblick.
SUPERHJÄLTARNA (2004)
Han har gett liv åt fantastiska karaktärer.
Han är en bra idégenerator.
Man är nyfiken på
vad han kan göra när han får chansen.
Vad berättar han?
Ett år eller så in i arbetet på min första film, Toy Story 4,
fokuserade jag bara på hur jag skulle sköta all storyboarding.
En dag fick jag ett mejl:
"Du är påtänkt
för att regissera en SparkShort."
Lindsey och Jim kontaktade mig för ett tag sen.
Jag trodde att de skulle ge mig sparken.
Men de sa: "Så, vad vill du göra härnäst?"
Och jag tänkte: "Kan jag ens säga det?"
Jag förstod inte att jag hade ett val.
Sen frågade de mig om jag ville göra en SparkShort.
Nåt av det bästa med SparkShorts är
att de gör en enormt sårbar.
Man har ingenstans att gömma sig. Man är showen.
Detta sätter stor press på en,
och man fungerar på hur man ska gå till väga,
och hur man kan sänka garden och låta andra bidra.
Vi har några krav för att regissera en SparkShort.
Det måste finnas en berättelse.
Det kan vara CG, det kan vara 2D,
och det måste vara för alla målgrupper.
VIND (2019)
Vi har en deadline på sex månader.
Men utöver det, finns det inga regler.
Så vi har valt våra SparkShort-regissörer för 2020, och de är:
Louis Gonzales...
När de läste upp mitt namn,
förväntade jag mig inte en sån kärleksfull respons.
Man tänkte: "Människorna här
vill att vi ska lyckas.
De vill se våra berättelser.
Det var fantastiskt.
Men det satte även press på oss.
När folk stöttar en
så vill man inte göra dem besvikna.
När jag först blev tillfrågad om göra en SparkShort
sa jag: "Antagligen inte, jag ska tänka lite."
Men till slut insåg jag
att jag bara var rädd för att jag skulle vara dålig
och falla platt.
Jag var rädd.
Och när jag insåg att jag var rädd för att misslyckas
i ett kreativt avseende, i det som jag är stolt över,
tänkte jag att det var bäst att bara köra.
Det var galet när det gick ut med det.
Jag var fortfarande lite osäker över att bli vald.
Jag var rädd att jag inte var redo,
och att jag inte skulle kunna leda ett team.
Och jag tänkte: "Vad ska folk tro?
Aphton? Hon har inte varit här så länge.
Vad ska hon göra?"
Louis är en fantastisk storyboard-artist.
Han har jobbat på filmer som jag växte upp med.
Ska vi jobba samtidigt? Det är lugnt. Ingen press alls."
Folk frågar ofta hur vi gör filmer.
Det finns inget sätt. Varje film är annorlunda.
De börjar alla med en idé,
men sen väljer man att antingen skriva den som ett manus
eller en skiss.
Det kan vara så att konstnären sitter och ritar idén som en storyboard,
ibland bara enstaka bilder för att förmedla konceptet.
När paniken hade lagt sig kom jag på idéer till min kortfilm.
Ett tag tänkte jag
att jag borde göra nåt läskigt.
De finns få animerade skräck-kortfilmer.
"Det här blir kul", tänkte jag.
Men det var svårt nog att göra en film,
jag behöver inte utmana mig själv
med en helt ny genre.
Det skulle bli
en berättelse om att bli vuxen och hur besvärligt det är.
Som en person i 20-årsåldern
är känslan av att man gör fel ofta närvarande.
Jag ritade en serie om det för länge sen.
När man är 26 känner man sig ibland som en vuxen
och ibland som två barn under en trenchcoat.
Men det är bara en enradig serie,
hur gör jag den till en hel berättelse?
Jag tänkte på känslan:
"Idag ser alla mig som ett litet barn med tjocka axelvaddar,
jag lever inte upp till min vuxna potential."
Eller när jag snäser åt nån,
och istället för att säga det konstruktivt
går tillbaka till att bli tonåring.
Tankarna fortsatte att dyka upp.
"Det finns en historia här."
Jag älskar att ha begränsningar.
När man har kort om tid
och få människor att arbeta med
finns en strategi hur man ska gå tillväga.
Jag kunde ha använt ett säkert koncept.
Föräldrarna dricker en trolldryck, blir uppstoppade djur,
och lär sig sen att bli bättre föräldrar.
"Animerade nallar, vad gulligt."
Men jag ville gå djupare.
Jag ville göra en historia om en mormor.
Som de mor- och farmödrar jag växte upp med.
Där fanns en kärvhet, men mycket kärlek.
De skulle göra vad som helst för dig,
men verkade inte helt tillgängliga.
Så jag började cirkla runt denna idé om generationsklyftan.
Att inspireras av min släkt var viktigt.
Jag vill att min familj och mina vänner ska representera världen,
hur den rör sig och andas.
De skiljer sig från dig, eller hur?
Våra världar är annorlunda.
Min mormor Pearl, som har gått bort, hade en hel del attityd.
Och min dotter var inte gammal nog
att lära känna mormor.
När min dotter var liten hade hon också attityd.
Jag skulle ha älskat att se dem tillsammans.
Jag är intresserad av förhållandet mellan den oskyldiga och den erfarna.
Karaktärer som är sårbara
måste komma från konstnären på ett ärligt sätt.
Konstnären måste vara sårbar.
Och det här är det svåra för mig.
Hundra frågor kom upp
i arbetet med den här stora idén som verkade så enkel,
så jag behövde hitta rätt.
Jag behövde nåt som övertygade mig att det skulle gå.
Så jag åkte till en vän i London
och vi gick och såg En handelsresandes död.
Denna mans liv, och hans förhållande till sin familj.
Så enkelt, och så tydligt.
Om min kortfilm ens skulle kunna skrapa på ytan
av vad skådespelarna i pjäsen gör, och göra ett sånt intryck...
Det är det jag vill göra.
Jag satte upp broschyren
som en påminnelse.
Vad kan jag göra med mormor och barnbarn,
och mormors gamla hund i en lägenhet?
Jag kan vrida ur varje uns av personlighet från dessa tre,
det är som en pjäs.
Folk säger:
"Jag var aldrig bra på att rita, så jag ritade inte."
Jag visste inte om jag var bra eller inte.
Jag var tvungen att det.
Det var som terapi för mig.
Jag ritade om jag var frustrerad,
eller glad.
När jag växte upp
fanns det inte många berättelser om svarta flickor.
De Disney-prinsessor som vi klädde ut oss till
var Pocahontas och Jasmine för att "de var brunaktiga".
När jag var riktigt liten
ritade jag automatiskt blont hår och blå ögon.
Det är det vanligaste att rita.
Jag fick ofta frågor från familjen...
APHTON, FÅR JAG FRÅGA...
"Varför ritar du bara vita?"
DÄRFÖR! DÄRFÖR?
Och frustrationen att försöka förklara...
"Varför frågar du mig?
Du vet svaret.
NEJ PAPPA! DE ÄR I JAPAN
Jag ritar vad jag ser
och folk vill bara se vita,
så är det på tv."
OM JAG RITAR SVARTA KOMMER INGEN GILLA MINA SERIER
Det var otroligt svårt att bryta sig förbi det.
DU KAN ÄNDRA PÅ DET
Det tog ett tag, en hel del unlearning.
Jag var tvungen att våga.
Jag tänkte: "Jag ska rita fler etniciteter."
Och det kändes rätt, för det är vad jag känner till.
Sen tänkte jag: "Om ingen säger nåt annat,
ritar jag mest svarta,
och POC,
tills jag blir tillsagd av lärarna."
De sa inget,
det hade varit en intressant konversation.
Och då blev det bara en norm.
VARFÖR RITAR DU SÅ MÅNGA SVARTA?
VEM SKULLE ANNARS GÖRA DET?
SJÄLEN
När jag kom till Pixar hade de sett mitt arbete.
Så jag tänkte att de visste vad de fick.
Att arbeta på Själen var en uppenbarelse för mig,
för som en vit grabb i Amerika,
såg jag tusentals karaktärer som representerade mig.
Joe Gardner i Själen är vår första afroamerikanska huvudkaraktär.
Att försöka se världen från hans perspektiv,
krävde en hel del lärande från mig,
och Aphton bidrog till en stor del.
Att fortsätta bidra till en mångfald
av röster och karaktärer är viktigt.
Att ställa frågor som:
"Varför är denna karaktär vit?"
Många gånger
har nån bara ritat två prickar och ett leende,
och sen har den fyllts i som en vit karaktär.
Det gäller att utmana det och få folk att bli mer öppna.
"Låt oss hitta ett sätt att lägga till mer mångfald här."
Vi har alla relaterbara känslor och upplevelser.
Jag är glad att folk börjar se vanliga berättelser
genom linsen på en svart karaktär.
Det är vad jag hoppas kunna göra.
VUXENLIV (2021) KARAKTÄRSDESIGN FÖR "GIA"
Den första berättelsen handlade om en dag i livet för Gia,
på hennes 21-årsdag.
I mitt huvud är tanken:
istället för att bli äldre och mer mogen,
kommer fler barn kommer in under trenchcoaten.
Så det borde vara 21 där inne.
Men jag sa: "Det är löjligt. Jag har tur om jag får några."
Så jag försökte begränsa vilka åldrar som var avgörande.
Och så blev det Ettan som symboliserade barnet,
som visar alla sina känslor.
Och Tioåringen, som representerar självförtroende.
"Allt är bra."
Man tror att man vet allt i den åldern.
Och Sexton, rakt in i tonåren.
För mig är att vara 16 att vara super-emotionell
och osäker på allt.
De balanserade varandra på ett fint sätt.
JAG HOPPAS ATT DEN HÄR FILMEN ÄR VETTIG
Man kan inte skilja upplevelsen av berättaren
från de berättelser som de berättar, det är medfödd.
Som historieberättare gör vi alla det.
Vi dras mot det vi växte upp med,
det som vi gillar.
Det försvinner inte.
Jag hade en stark grupp vänner,
mitt graffiti-gäng.
Jag älskade dem, allt handlade om konst.
De var påhittade. av olika nationaliteter,
olika kulturer. Det var vi mot världen.
Konst var en ledstjärna att dela.
Spelade ingen roll vem du var, allt handlade om konsten.
Det var roligt att springa runt i L.A.,
spraya färg och springa från polisen, hoppa på bussar,
och hoppa ut ur fönstren ifall busschauffören stannade.
Det var kul, för det var busigt,
men det handlade också om konst.
Det här var ett utlopp
för att se en själv större än nån annan ser en.
L.A. på 80-och 90-talet.
Gängaktivitet i nästan alla hörn.
Ingen tittar på en mörk grabb och säger:
"Du ska börja på Harvard."
"Du kommer att hamna i fängelse.
Du är en graffitikonstnär."
Vi ville bara bli sedda.
JAG GJORDE! DU SER
Jag ville söka till konstskolor men mina föräldrar hade inte råd.
Jag försökte få stipendium,
men jag var ärligt talat en usel elev.
Jag var inte så fokuserad på mina studier som jag borde,
jag ritade hela tiden.
Mina föräldrar
stöttade mitt tecknande.
De körde buss för att försörja sig.
Mina föräldrar sa: "Att teckna är jättebra.
Vi ska stötta dig.
Men har du tänkt på att köra buss?"
Jag sa: "Jag vill inte bli busschaufför
för det känns som att jag nöjer mig, mamma."
De pushade mig alltid till att försöka
leva på tecknandet.
Mitt spektrum var
att rita mönster för t-shirts, skyltfönster med graffiti,
airbrushing.
Det var en liten business.
Man kan inte stötta en familj på det.
Jag letade efter rätt väg,
och tänkte att serier skulle passa.
Jag började med serietidningar i gymnasiet.
Jag älskade bröderna Hernandez. Jaime, Berto och Mario,
eftersom det var en blandning
av karaktärer som bodde i samma område som jag.
De var mest latinos.
Det en värld som min, men de åkte på äventyr.
De åkte till yttre rymden.
Det var fantastiskt, annorlunda.
Serietidningar fick mig att vilja berätta historier.
Min dotter älskade att klä ut sig när hon var liten.
Hon hade en Tigger-dräkt.
Hon älskade att dansa runt som Tigger.
Hon kunde ha den flera dagar i sträck.
När jag började utforska idéer till den lilla flickan,
började jag rita henne som en liten flicka iklädd en kattdräkt.
Jag ville att hon skulle vara en liten fyraåring
med den energi och spänning och fantasi
som barn i den åldern brukar ha.
Deras känslor är obegränsade:
"Jag är glad, jag är ledsen, jag är arg och jag är lekfull."
Allt inom fem till 10 minuter.
Jag hade en tuff mormor
som fick besök av sitt superenergiska barnbarn.
Jag vill engagera mig med min mormor.
Hon sa: "Jag älskar dig, men jag är upptagen just nu."
Jag försökte förstå varför hon gjorde så,
varför hon höll den lilla flickan på avstånd.
När jag utforskade mormor,
inte 80-talets tv serie-version av en mormor som bakade kakor,
utan en som jag känner.
Jag minns snårigheten i min mormor,
det var typ som att försöka dra av dem,
ta bitar från dem.
Jag tänkte: "Tänk om hon älskade brottning?"
Men det kommer med frågor som:
"Är hon latinamerikan?
Luchadores, har jag rätt? Hon var en luchador?"
Och jag sa: "Nej. Hon älskar att brottas som andra älskar såpoperor."
Det är inte annorlunda, bara mer atletiskt.
Det är det hon älskar att titta på.
Så jag tänkte: "Det här sitter rätt."
Det är ingen godtycklighet som gör henne intressant.
Det är nåt som verkligt.
Det var så det började.
Jag ritar mestadels digitalt,
men när jag brainstormar idéer, ritar jag dem på papper först ibland,
mer som miniatyrbilder,
så att jag kan reda ut idéerna i mitt huvud
och visualisera några av de viktigaste scenerna
jag vill skildra i min kortfilm.
Jag jobbar på den inledande konversationen med Gia och hennes syster Nicole.
Systerns karaktär är baserad på min syster.
Det är bara två år mellan oss.
Det är kul att ha nån som är nära i ålder,
som vet vad man går igenom.
Idén att gå ut med sin syster på ens 21:a födelsedag
känns bedårande.
Jag blev glad över deras förhållande.
Sedan började jag tänka på miljöer.
Jag tänkte först på ett kontor.
Det började med att prata med vänner vid vattenkylen
som tre karaktärer staplade ovanpå varandra.
Och sen tar några av hennes vänner med henne till en klubb,
och det är där hon bryter ihop.
Men då jag inte arbetar på ett typiskt kontor,
kändes det inte äkta.
Så jag prövade att ta bort kontorsdelen
och bara ha kvar klubben.
Att vara en introvert, hemmakär person,
det finns nåt i att gå till ett ställe
där det är meningen att du ska ha kul, men det har du inte.
Det kändes rätt. Det var en miljö,
och den höll ihop resten av historien.
Mormor är i tidiga 50-årsåldern.
Inte för gammal med höftproblem och sånt.
Dina tankar kring håret? Det är komplicerat.
Vi är...
Regissören är nyckelberättaren.
Deras högra hand är producenten,
de får en massa saker kastade på dem som de inte förväntar sig,
och de måste tänka:
"Går det att göra bättre, billigare?"
Till min kortfilm behövde jag en partner som höll koll på mig,
för jag vill inte ha blinda fläckar.
Men jag ville veta vem Courtney var.
Du har jobbat på flera avdelningar.
Hur vill du jobba?
Det viktigaste för mig,
för att öka takten, är att samarbete.
Jag heter Courtney Kent.
Jag har jobbat på Pixar i lite över 13 år nu.
Hur många redaktörer har vi?
Hur fungerar det?
Jag har en lista på personer som vill,
vi kan prata med alla.
Längs vägen fick jag hjälpa till med utvecklingen
av den första SparkShort, Smash och Grab.
Sen dess har jag sagt:
Om det finns en möjlighet att producera en Spark vill jag gärna göra det.
Louis och jag blev ihopkopplade utan att känna varandra,
det var skrämmande och spännande på samma gång.
Det känns som ett arrangerat äktenskap.
Jag var väldigt nervös.
Det kändes som att jag hade mycket att bevisa.
Då jag aldrig hade varit producent tidigare
visste jag inte vad jag gjorde.
Men vi började prata om berättelsen.
Den är fokuserad på familjen,
och jag har en ung dotter,
så vi kunde hitta några gemensamma nämnare
som gav oss en stor drivkraft framåt.
Producenten är regissörens partner,
men även en slags ledare för hela teamet.
Vi bad producenterna på SparkShorts
att hitta folk som de litar på
och använda dem för att få regissörens vision på skärmen.
Jag fick höra: "Du har Erik som producent nu."
Jag kände honom inte. och min första reaktion var:
"Jag klarar det själv."
Jag visste inte vad det förhållandet betydde.
Och sedan började jag förstå dynamiken.
Jag heter Erik Langley.
Jag har jobbat med Pixar sedan 2004.
ERIK LANGLEY PRODUCENT, VUXENLIV
Ungefär 16 år.
Det här är första gången jag producerar en SparkShort.
Aphton visste vad hon ville berätta från början,
och det finns inget bättre för resten av teamet
än en driven regissör.
Det största teamet är animatörerna.
Animatörer ställde frågor som typ:
"Vad händer i kappan?"
"Har du någon vision av
hur ofta ska vi klippa in..."
Vi ville ge animatörerna ett sammanhang,
så att de förstod hur karaktärerna skulle vara, stilen...
-Det är allt. -Sånt här.
Ni kan bestämma. Få dem engagerade.
Ibland kan animatörerna välja vilken show de vill jobba på,
så man vill övertyga dem att ens egen idé
är spännande, och att de kommer att ha roligt.
Alla 70 animatörer var i det här visningsrummet,
och de ryktas vara rätt hårda.
Typ: "Här är vi, underhåll oss."
Det var min första stora pitch till en grupp av den storleken.
Det är läskigt. Det är stort.
Hur din film får liv,
beror på relationen mellan dig och animatörerna.
Att ställa sig framför över hundra personer
och göra en presentation,
kommer alltid att vara lite nervöst.
Hej, animatörer.
Tack för att vi får krascha ert möte. Jag heter Erik och är producent.
Jag är Aphton och regisserar. Jag sätter igång.
Ja.
Arbetsnamnet vi jobbar med just nu är Vuxenliv.
Jag tänkte: "Hoppas att jag minns allt jag har tänkt säga."
Det här är varje gång jag går ut,
och bli överväldigad av alla som är uppstyrda.
De stunderna på kontoret
där man känner att man inte sa det rätta.
Jag visade pinsamma bilder av mig som barn.
De borde gilla det.
SEXTON
Jag hatar det, de kommer älska det.
Notera de avklippta handskarna. Vi går vidare.
Aphton har ett intressant koncept.
Hon var rolig, hon hade sina karaktärer. Det var en bra pitch.
Jag var i processen där jag kände mina karaktärer
och mina miljöer, men inte min historia.
Vad skulle bäst representera mig i en berättelse?
En 50-årig mormor
med sitt barnbarn.
Jag tänkte: "Ingen kommer att vilja jobba på den här."
Det låter inte spännande.
Så jag ville verkligen ge mig hän, presentera mig själv.
-Här är det. Kom igen! -Ja, hon älskar brottning.
Jag vill vara säker på att jag betonar vem jag är.
Flickan brottas med armbågar och ben.
Jag vill få folk engagerade.
Mormor drar ner henne, svänger runt, upp och ner.
Saker man inte borde göra med små barn,
sånt gör mormor.
Okej. Tack!
Den fick ett fint mottagande.
Animatörer kom fram till oss båda efteråt
och sa hur kul de tyckte att historien var.
-Daniel. -Bra jobbat.
Grymt, brorsan.
Bra jobbat.
Detsamma.
Vi fick ett bra svar på pitchen.
Folk sa att de ville vara en del av det.
Under hela min karriär har jag kastats ut på djupt vatten
och måste ta mig tillbaka till land.
Jag gick inte på konstskola,
jag passar inte in,
vilket man utvecklar i såna skolor
och växer upp i den miljön.
Jag fick försöka lista ut saker själv.
I början, när jag hängde i en seriebutik
med några vänner, träffade jag Johan.
Han blev som en mentor för mig. Han sa:
"Tänker du nånsin på animering?"
Jag svarade: "Om jag ser animerat?" Och han sa: "Nej, som yrke."
"Jag vet inte om jag kan."
Han sa: "Vi sätter ihop portfolio,
skaffar ett jobb åt dig."
Jag hade inget att förlora, och ville teckna.
Jag skärpte mig, började gå upp kl. 7.
Satt vid mitt lilla skrivbord
och tecknade varje dag i cirka åtta månader,
och satte ihop en portfolio.
Jag gick till djurparken och ritade.
Jag gick på museer.
Var jag än kunde ta mig in
och skissa lite snabbt.
Till slut hade jag en portfolio.
Jag ansökte till flera studior.
Några av dem sa: "Tack, men nej."
Men Warner Bros. Feature
ville ha mig som praktikant.
Och jag sa: "Får man betalt?"
Warner Bros. var min konstskola.
Där fick jag en hel del möjligheter på Järnjätten.
Jag lärde mig mycket.
JÄRNJÄTTEN (1999)
Järnjätten
var en av de bästa upplevelserna i min karriär.
BRAD BIRD REGISSÖR
Brad Bird var en gejser av energi,
hans kraft drog projektet framåt.
Alla höll i sig för glatta livet för att försöka stanna hos honom.
Brad och teamet gav mig en chans att bevisa mig själv.
Man blev inte dömd.
"Fortsätt att göra ett bra jobb
så ger jag dig mer."
Och jag sa: "Snälla, ge mig mer."
Jag ville inget annat än att animera.
Om det inte var för Järnjätten,
hade jag inte jobbat med Brad. Och inte hamnat på Pixar.
Pixar var verkligen konstigt för mig när jag började.
Alla var så snälla.
Jag trodde att det var fejk.
Folk här höll på med bra grejer, och jag älskade det.
Men när man går in i en animationsstudio,
ligger actionfigurer lite överallt,
och andra av roliga saker. Det kändes inte som jag.
"Jag är inte den sortens kille." Det kändes som en annan värld.
Då började en lång process i att förstå hur jag passade in.
Ovanpå det, skulle jag arbeta minst 14 timmar, sex dagar i veckan.
Och när man får barn, har man ett ansvar.
Familjen betyder allt för mig.
Det var svårt att hitta en balans.
Väljer jag min karriär, eller väljer jag mina barn?
Det gör det svårt.
När jag fick idén
med tre barn staplade på varandra i en trenchcoat,
tänkte jag att jag skulle sälja in den
som en idé som inte var dyr
och svår.
För att få det att se tilltalande ut, ska vi jobba i 2D.
VUXENLIV (2021) KARAKTÄREN GIA
Skillnaden mellan 2D och 3D-animering
är att 3D är datorgenererad och kan visa djup i tre dimensioner.
VIND (2019)
Och 2D är platt, handritad.
Det fanns två Sparkshorts i 2D...
Kitbull och Burrow.
Det fanns tillräckligt med kunskap
för att ge det en chans och göra den i 2D.
Jag gillar det. Snabbt jobbat.
Jag sa vad jag ville ha,
och sen sa du: "Okej. Här har du."
Det här är mitt jobb.
Jag vet.
Rachel är min karaktärsdesigner.
YINGZONG 'RACHEL' XIN KARAKTÄRDESIGNER, VUXENLIV
Jag funderade på att rita karaktären själv,
men jag ville också verkligen arbeta på mitt nya jobb som regissör.
Att regissera nån konstnärligt
kändes som en viktig sak jag behövde lära mig.
Jag gillar verkligen den här.
Vi har nåt kul här med håret.
Jag dras mer till denna ansiktsform.
Att hitta min egen röst som regissör blev verkligen viktigt
i denna galna Spark-process.
-Ska vi... -Klistermärket?
-Regissörens Post-Its. -Du gör det.
Ge mig ett ögonblick.
-Det här är stort. -Det är det.
Jag älskar det här huvudet.
Jag såg tillbaka på det
som fört mig hit.
När jag växte upp älskade jag animation och tecknade filmer.
Särskilt Disney.
I gymnasiet tog jag en animationskurs.
APHTONS GYMNASIEPROJEKT
Jag ritade och häftade ihop papper.
Att se en ritning komma till liv tog tag i mig,
så jag sökte skolor som undervisade det.
Jag drogs mot CalArts
eftersom den grundades av Walt Disney.
Jag var tvungen att gå där.
Så fort jag tog examen, sökte jag till CalArts,
men kom inte in. Så jag började på ett statligt universitet.
Jag jobbade många timmar på McDonalds för att tjäna egna pengar.
Jag undrade om jag nånsin skulle få animera.
Men jag jobbade hela tiden på min portfolio.
Under det året tänkte jag mycket på vem jag var
som konstnär.
Jag inspirerades av japansk anime,
och försökte jag rita
tunna anime-skisser med en mekanisk penna,
samtidigt som jag också
försökte rita i Disney-stil.
Då och då
skissade jag fritt...
HALLÅ ALV!
...på en löjlig serie.
SKVALLERBYTTA!
Folk tyckte om det.
Men det var inte så jag ville teckna.
"Det är inte bra."
Men folk fortsatte att tycka om det.
KOM UPP
Då började jag bli mer okej med hur jag tecknade.
Jag satte ihop en portfolio och sökte till CalArts igen.
APHTONS PORTFOLIO TILL CALARTS
Det gillade den, och jag kom in på CalArts.
Planen var att dra så fort som möjligt
eftersom undervisningen var galet dyr.
Så jag tänkte: "Jag ska vara där i ett år.
Kanske två år.
Pixar kommer att älska mina grejer,
och då blir det så." Men det var inte vad som hände.
Jag svettades på i hela fyra år och undrade
varför jag inte blev upptäckt.
Vad vill studiorna ha?
Jag behövde verkligen växa lite mer.
Jag behövde tid för att faktiskt lära mig att vara mer mig själv i min konst.
Jag behövde hitta min egen röst.
En av mina lärare sa: "Skaffa Tumblr och lägg upp din konst där."
Så jag använde Tumblr.
"Jag lägger upp nåt varje vecka,
vem bryr sig om det är fult."
DU ÄR RIKTIGT SÖT FÖR ATT VARA SVART
HAR NI KÄNT ER SOM FRÄMLINGAR I ERT EGET HEM?
Det var då jag började rita mig själv...
MULTIPLICERA DET MED TVÅ.
...i serier,
om min uppväxt i Sacramento
som i huvudsak är vitt.
Att bo där som en svart familj
medförde en hel del pinsamma situationer.
Dessa serier var verkligen grova och skissartade.
ÖNSKAR DU ATT DU VAR LJUSARE?
Jag la upp dem vid midnatt.
Sen gömde jag mig i mitt studentrum och våndades.
Jag var så öppen.
Jag läste några av dina serier,
och tänkte att du vill höra min historia.
Att folk skrev,
stoppade mig ute
och ville dela med sig av sin historia hade jag inte förväntat mig.
Jag kände likadant som de,
vi delade historier,
det var mycket starkt och oväntat.
Det gav mig mod att dela med mig av mina egna berättelser på mitt eget sätt.
TACK FÖR ATT DU FÖLJER!
Jag tänkte: "Varför har jag slösat tid på att försöka
vara nån annan än mig själv?"
Det var så jag blev upptäckt av Pixar.
De kontaktade mig. Och jag tänkte:
"Av allt som jag trodde skulle få Pixar intresserade,
hade jag inte väntat mig detta."
JAG VAR DEN ENDA SVARTA KVINNAN PÅ MIN AVDELNING
MEN JAG ÄR VAN
JAG ÄR BRA PÅ ATT VARA ELEFANTEN I RUMMET
Jag visade en verklig historia,
kunde få andra att se det ur min synvinkel.
Det är vad Pixar strävar efter,
att berätta äkta, autentiska historier.
När jag berättar en historia, vill göra nåt som känns ärligt.
Storyn var att barnbarnet kommer över
och vill vara med mormor.
Mormor är upptagen med nåt,
som barnbarnet avbryter.
Så, vad händer sen?
Jag ville att mormor hade fantasi,
precis som små barn.
Jag ville visa att de är lika.
Hur vi kan göra det visuellt utan att de säger:
"Gillar du brottning?
"Jag gillar brottning. Vi är så härliga."
Jag ville inte ha en dialog. Jag ville bara spela ut det.
Jag har gjort så många filmer med dialog.
"Kan vi bara sluta prata?"
Jag älskar relativt tyst animation.
En av truismerna här
är att man ska kunna stänga av ljudet och ändå hänga med.
Historieberättandet ska vara tydligt, och det visuella effektfullt.
Inför WALL-E fick vi alltid höra:
"Barnen kommer inte sitta och titta
på en dialogfri 25-minuters början av en film,
de tappar intresset." Men sanningen är
att barn fram tills att de är runt fyra år observerar sin omgivning
och försöker förstå vad som händer.
Och de har inga problem att förstå språket som kommer deras väg.
Det är sambandet mellan berättelsen och grafiken
som gör att den fungerar utan dialog.
-WALL-E! -WALL-E!
Det kanske fungerar bättre med dialog,
men det borde fungera utan.
När vi satte igång, fick vi höra:
Till en SparkShort vill ni nog bara ha två karaktärer,
minimal dialog, en eller två scener."
Men Aphtons kortfilm har fem talande roller.
För att sälja den här idén behövdes dialog,
eftersom man får så mycket personlighet av hur folk talar.
Nu festar vi!
Så jag frågade Erik: "Hur mycket dialog
finns med i tidigare kortfilmer?" Och han sa:
"Typ fyra sidor." Och jag sa: "Okej.
Jag tror att min blir längre."
Osäkerheten i att bli vuxen, det är lite komplicerat.
När vi gör en film,
går vi igenom en process som kallas story reels,
vilket i är grunden en grov, handritad version av filmen,
med temporära röster och temporär musik.
Vi visar den och försöker se vad som fungerar och inte.
Först tänker man att det kommer att bli jättebra.
Efter att man har visat grovskissen
blev det inte så bra som man trodde.
Joe vet exakt vad han gör,
han har gjort det här förut.
Vi måste justera den.
Sen försöker man ändra det som inte fungerade
och sätta ihop det igen.
Louis har jobbat som story-artist,
så han var bekväm med att rita alla storyboards själv.
Så han får tänka på
historien han vill berätta,
och skapa viktiga scener som kan hjälpa till att berätta historien.
En mormor sätter sig för att se på wrestling.
LÖRDAG SMASHDOWN
I nästa ögonblick, dyker hennes barnbarn upp.
De har en del konflikter.
Tv:n ramlar ner.
De brottas på golvet, och sen kramas de.
När han har ritat ut nyckelscenerna
skickas skisserna till klipparna,
som klipper ihop dem.
Jag ville skissa upp några scener för att se om vi hade nåt.
Jag gav dem till min klippare, för en helhetsbild,
för att lösa problemet i klippningen.
Jag var spänd på att se vad vi hade,
men resultatet var hemskt.
Jag tappade modet.
Jag hade för många idéer som konkurrerade,
så historien var inte tydlig.
Men även fast det inte var bra,
så fanns det nåt där.
Jag behövde bara hitta fram dit, och praktiskt taget isolerade mig själv.
Det blev helt tyst från Louis.
Att inte ha en regissör med tydlig vision
är en svår utmaning.
Okej. Ska vi göra den här filmen?
Jag fokuserade på att hitta historien.
Min hjärna slutar inte jobba.
Jag vaknar klockan tre på morgonen.
Det är ett slags själsökande
på en annan nivå.
Den nivå som ingen av oss ser men alla känner.
Sanningen.
Skriv ner det, utforska hela dagen.
På morgonen är det härligt,
vid lunchtid är man fylld av tvivel.
Precis innan man går och lägger sig
tänker man att det är hemskt.
"Det kommer inte att funka. Vad ska jag göra?"
Det var omvälvande, och gick från:
"Jag ska göra den bästa kortfilmen nånsin"
till: "Folk kommer att tro att jag är en idiot."
Det blev värre ju mer jag skrev.
Jag var i en nedåtgående spiral.
Att skapa är väldigt isolerande, och man känner sig ensam.
Det var den mörkaste period jag hade haft.
Jag visste inte vad jag skulle göra. "Ge mig bara lite mer tid, Courtney."
Det var svårt att inte veta vad som pågick i hans huvud.
Jag undrade om vi hade en historia att berätta.
Historien är kärnan i det vi gör.
Sen jag började på Pixar,
har jag sett en osvikligt styrka att kämpa på
tills det blir rätt.
Man kommer inte på historien på en gång.
Det tar lång, lång tid.
Att nåt inte riktigt fungerar,
och att en del behöver strykas,
är bara en del av processen.
För om saker och ting går smidigt,
kämpar man nog inte lika hårt för att göra nåt bra.
Man går igenom materialet
och försöker att fullända det om och om igen.
HITTA NEMO (2003)
En lång period under Hitta Nemo
gillade ingen Marlin, som är pappan.
Vänta lite.
"Han är irriterande."
Du tänkte simma ut i öppet vatten!
Nej...
-Tur att jag var här. -Men pappa...
Så vi skrev om flera gånger.
I den första versionen av filmen
var det traumatiska ögonblicket när barracudan kom
inte med i början,
utan visades som minnesbilder genom hela filmen.
-Vi måste döpa dem. -Jag har inte glömt.
Vet du vilket namn jag alltid gillat? Nemo.
Bra! En klar. Bara 99 kvar.
Problemet var att man inte kände sympati för pappan,
man förstod honom inte. Det var först sent i processen
som vi insåg att minnesbilderna inte fungerade.
Den scenen skulle vara först.
Man måste känna sympati med huvudkaraktären.
Korall!
Pappa har dig.
I berättandet av en historia, finns en hel del reflektion.
För jag frågar mig själv:
"Vad har de här karaktärerna för betydelse,
varför tänker jag på dem hela tiden? Varför gillar jag det här?"
Man måste ställa sig själv de svåra frågorna.
VAD ÄR SANNINGEN
"Vad betyder det här för dig?
Vad går du igenom just nu?"
Ett viktigt ögonblick för mig
var scenen i kortfilmen när tv:n gick sönder.
Mormor brukade alltid vara arg på den lilla flickan.
Och jag tänkte: "Vilken idiot. Vem vill se den karaktären?"
Hon kunde inte bara vara en karaktär
som heller såg brottning än var med sitt barnbarn.
Vi var grävde djupare för att ta reda på vad brottning betyder för henne.
Vi behövde veta på en känslomässig nivå
varför brottning var det
som hon stängde världen ute med
och varför hon blev irriterad när nån kom över.
Vad är en skrämmande reaktion i det ögonblicket?
Att hon är sårbar
var det läskigaste jag kunde komma på.
Om hon börjar bryta ihop
och blir riktigt upprörd
av avbrott i rutinen...
Det var ett stort ögonblick för mig,
magkänslan sa att det var rätt,
men jag tvekade eftersom jag inte ville att hon skulle verka svag.
Jag tänkte: "Okej, vi måste göra det."
Karaktärer ska vara sårbara.
Hur kan man berätta en historia
utan att ta med sin egna sårbarhet.
Nona behövde ha en anledning till varför detta var speciellt
och jag hade lekt med idén om en avliden make.
Hon kanske såg på brottning med sin man.
Men han har gått bort.
Nu börjar vi luta åt
att hon tagit en dag för att fira sitt livs kärlek.
Nu gräver vi lite längre för att hitta vad det betydde.
När jag tog in maken,
förstod vi att det handlar om dem.
Nu finns en känslomässig aspekt med,
som inte fanns med bara brottningen.
De råd som jag har för SparkShorts-filmskapare är:
Kom ihåg att detta är inte är för din skull.
Du gör inte en film för dig själv.
Du gör filmen för publiken.
Så om du tycker att det är bra, men inte publiken, gissa vem som vinner?
Varenda en av våra filmer försökte presentera karaktärer
och en situation som fångar ens uppmärksamhet.
Som i början av Monsters Inc. Ett barn går och lägger sig,
och nästan omedelbart börjar konstiga saker hända i rummet.
Man dras in i historien,
för detta har alla upplevt som barn eller till och med som vuxna.
Sen vänder vi på det:
"Ja, det finns monster, men att skrämma barn är deras jobb."
Verkligheten och fantasin vävs samman,
med en twist.
Faktum är att det är hennes födelsedag idag!
Grattis.
När man gör animerad film ligger det en spänning i
hur långt man kan driva nåt och ändå vara trovärdig.
Ta vad du vill. Jag betalar.
Mjölk då. Skoja.
Gia är mycket tvetydig i början,
och det tar ett tag innan man inser
att hon bara är en kvinna som våndas inför vuxenlivet.
Nej! Du har redan ätit godsaker.
-Mår du bra, Gia? -Ja, bara bra.
Vi hade två visningar och folk kom med feedback...
Kan du ursäkta mig? Jag måste på muggen... Jag menar toaletten.
Och nästan alla frågade:
"Är det tre barn och en trenchcoat eller är det en metafor?
Du behöver förtydliga det.
Hur ska publiken förstå det?"
Är att vara regissör som du har föreställt dig?
Jag antar det.
Folk förstår i stort sett vad jag försöker säga.
Har du fått några anteckningar som visat motsatsen?
Det är viktigt att vara tydlig,
men också att veta att viss tvetydighet kan vara rolig och medföra viss mystik.
Jag ville verkligen försöka.
Bara att sitta bland publiken
och höra deras reaktioner är ganska coolt.
DOMEE SHI REGISSÖR
Ja.
Sen blir man beroende av det,
och vill fortsätta att få publiken att känna saker.
Domee är regissör här på Pixar och regisserade kortfilmen Bao.
Jag ville fråga henne om råd,
eftersom hon tog intressanta risker i sin kortfilm.
När man jobbar här
får man alltid höra om vikten att vara tydlig.
Men det handlar mest om att känna.
På Bao
fanns det alltid några som blev lite förvirrade av slutet.
Bao handlar om en ensam gammal kinesisk dam
som upptäcker att en av hennes dumplings
har kommit till liv som en dumplingpojke.
Hon adopterar honom självklart direkt
och går igenom prövningar och vedermödor
som mamma till en dumpling.
Det är halvt baserat på min egna uppväxt som enda barnet.
Jag behövde bara göra det här.
Vid den tiden bodde jag hemifrån
och jag kände skuld över att vara långt borta från min mamma.
Jag behövde arbeta mig igenom den dynamiken.
Jag minns när jag först nämnde idén för Pete Docter i förbifarten.
När jag kom till delen då mamman
äter pojkdumplingen för att han inte ska lämna henne
blev han så chockad, men älskade det.
Han sa: "Behåll det här slutet.
Det är så unikt, konstigt och coolt."
Det gav mig självförtroendet att försvara det,
även när jag fick feedback som: "Det är mörkt",
eller: "Tror du inte att du skrämmer barnen?"
OSCARSGALAN 2019
Och Oscarn går till Bao.
Ja!
Tack till Filmakademin.
Till alla nördiga tjejer där ute som gömmer sig bakom sina skissböcker,
våga berätta era historier för världen.
Ni behöver inte förklara allt,
så länge publiken efter att ha sett filmen känner känslan
ni vill att de ska känna.
Det är en läskig sak att göra.
Ibland måste man bara satsa.
När jag ser ditt material känner jag det.
Oroa dig inte.
Att få höra:
"Fortsätt så. Var inte rädd för att det blir konstigt."
Det hjälpte mycket.
Det är poängen.
Vi följer ett abstrakt äventyr,
och till slut förstår vi.
Jag är nyfiken på plaggen.
DAVID LALLY SPARKSHORTS PRODUKTIONSLEDARE
Och det visuella?
Jag pratade med Ana...
ANA LACAZE HANDLEDARE VISUELLA EFFEKTER, NONA
om att prioritera rörelse.
Vad prioriterar Nona? Det är hennes t-shirt.
Med flickans primära symbol
är nog håret.
Hunden rör sig så långsamt.
-Det kanske behövs nåt där. -Du har halsbandet.
-Om nåt hänger ner från den... -Vi kan animera det.
Vi kan skippa halsbandet.
Jag älskar animering på grund av samarbetet.
Om man har ett engagerat team
och en historia som man vill berätta
så kan det bara bli bra.
Men det finns en skillnad
mellan att göra kortfilm och långfilm.
Starka linjer styr ögat.
I långfilmer
behöver man tid och budget för att rätta till brister.
Jag vill ha brister.
Om vi förenklar modellerna,
blir det mer grafiskt
och rynkorna hamnar i fokus.
Jag vill att vi ska bli som ett band.
Ett band har en råhet.
Jag relaterade kortfilmen till det.
Jag tänkte att vi var världens bästa garageband.
Låt oss göra vår grej, och vi gör det rått.
Polera det inte.
Låt oss vara breda och djärva med våra val.
Sen får vi se vad som händer.
Det är problemlösning.
Jag har alltid känslan
av att det finns en skaparglädje.
Men det är mer än så. Det finns en alkemi.
Det finns en känsla av magi.
Skärmen måste dansa framför dina ögon,
och visa nåt som framkallar en känsla,
som tar med dig på en åktur.
Det bekräftar det vackra i livet.
I de tidiga versionerna av brottningsscenen
mellan Nona och Renee,
samlade de saker från lägenheten
som fick dem att se ut som brottare.
Och de brottades där på golvet.
Allt var i den verkliga världen.
Men Louis tyckte inte att scenen drev framåt tillräckligt.
Hej och välkomna!
I det blå hörnet, Hammaren Nona!
Jag ville se hur det känns för dem att leka brottare,
inte göra det bokstavligt.
Vi får se hur den lilla flickan ser det.
Och vi vet att Nona också har den sortens fantasi.
Vi ville se
hur långt vi kunde driva det innan vi förlorar publiken
för att fantasin blir för galen.
Men några av idéerna var bara lite för mycket.
Det ska kännas som en lekplats,
men ändå grundad och verklig.
Så vi försökte att hitta vad som fanns i mitten.
Det var fortfarande Renee som tog in sina klistermärken
och Nona som gör sin brottarrutin.
Nu konkurrerade inte de två världarna,
de harmoniserade med varandra.
Och det gjorde dem båda bättre,
och starkare.
Här behövs mer fokus på blicken...
När jag tänker på vad som skiljer
en animerad film från icke-animerad...
En bra regissör för icke-animerad film
har ett manus, och jobbar med sina skådespelare
lite som jazzmusiker gör.
SJÄLEN (2020)
Man tar olika delar, får dem att passa in och improviserar.
En regissör för animerad film är mer som en klassisk kompositör
som omsorgsfullt skriver notbladen,
ändrar en sextondelsnot till en åttondelsnot...
Det är en lång process.
Det krävs en hel del arbete,
och att göra misstag.
Man försöker sig fram.
"De skrattade inte åt det. Varför inte?
Vi måste lista ut det."
Och sen gör man det om och om igen.
Låt oss göra det här.
Det ni ser på skärmen...
FRANCISCO HÖGSTADIE
...är förmodligen den tionde versionen av filmen.
Potentiell vän upptäckt.
-Inte det här igen. -Vi pratar med dem!
Riley har gått på skolan i över två månader,
-Hon har inte en enda vän. -Hur är det med Bing-Bong?
Bing-Bong är påhittad...
I en version av Insidan Ut
var Glädje ihopparad med Rädsla under hela filmen.
Du kommer inte tillbaka till högkvarteret.
-Riley har det bättre utan dig. -Vänta, jag...
Ta henne, pojkar.
INSIDAN UT (2015)
Sent i processen
insåg vi att för att få berättelsen meningsfull,
skulle Glädje paras ihop Sorg.
Jag längtar hem.
Så vi fick gå tillbaka,
göra om hela filmen, stryka massor av saker.
Tusentals teckningar, hundratals timmar av inspelning och redigering.
Men de var värdefulla på så sätt
att de lärde oss om karaktärerna,
världen och berättelsen.
Jättebra. Det här är första gången
vi ser en första skiss-version.
Ja, dialogen, musiken och ljudeffekterna är alla skisser.
Okej. Låt oss ta en titt.
Skynda dig tillbaka! Vi ska dansa nu!
Jag längtar.
En av utmaningarna i denna kortfilm
var att sälja idén om karaktärerna i olika åldrar.
Vilken röra. Vad är det med oss idag?
Vem gjorde dig till chef?
Tio är tio.
Sexton är 16.
Men rösterna är skisser...
Bra jobbat, Sexton. Hur dum kan man vara?
Jag kan inte fatta att du sabbade det.
...röstskådespelare
som läser repliker,
så att vi får en idé om hur det låter och hur det spelar.
Jag har en fråga om Tios röst.
Det låter inte som en tioåring.
Okej.
Vi hade inga barn till röst-skisserna,
så att sälja idén att Tio var tio år var ganska svårt.
Det tänkte jag också.
Jag vet inte hur petig man ska vara, då det bara är en skiss,
men det skulle vara trevligt om det lät lite annorlunda.
Om hon lät lite yngre.
På förhandsvisningarna
folk hade svårt att tro att tioåringen var en tioåring
eftersom en trettioårig kvinna gör den tillfälliga dialogen.
Vi är vuxna nu.
Det här är vad vuxna gör.
Okej!
Rösten var viktig för att få publiken att se karaktären som tioåring.
När vi hörde Kaylin göra Tios röst...
KAYLIN PRIS TIOÅRIGA GIA, VUXENLIV
Okej, räkna ner oss. Tre, två, ett. Spelar in.
Tryck på knappen när du säger: "Spelar in".
Okej!
Hon förde med sig så mycket charm och oskyldighet till karaktären.
Vi är en vacker, stark, mogen, 21-årig kvinna!
Vi ska skaka rumpan på dansgolvet,
-vi ska vara vakna efter läggdags... -Ja!
...och vi ska säga hejdå till vår ungdom,
för det här är Gias kväll!
-Ja! -Ja!
Jag tror att vi äntligen har hittat vår röst.
-Bra. Ja. -Trianne ska hoppa in
och börja göra modelleringen.
Vad kan hon sätta igång med?
-Vi behöver en karta, eller hur? -Ja.
Jag har planritningen här.
Jag föreställer mig
ett hus i L.A.-stil. Vet du vad jag menar?
Vita väggar med stuckatur,
inga platta väggar.
Jag vill att stället ska kännas inrett.
Försöker hitta ett par detaljerna för att få det att kännas levande.
Det finns en energi i det som man vill få med.
Det får världen att kännas verklig,
och karaktärerna att passa in.
Kulturella detaljer får det att kännas äkta.
Det är på västkusten,
och där finns en särskilt vibb.
Jag vill se till att det kommer med.
Vi tog in flera designers för att göra Nonas lägenhet,
vi byggde upp den.
Det är den enda vi byggde.
Jag gav henne några generella detaljer.
Jag ville få till en spansk L.A.-stil.
Varma trägolv, valv, trappor med räcken av smidesjärn.
Hon fick till rätt ton. Hon fick in hjärtat och själen.
Hon sa: "Min mormors hem ser ut så,
med hängande skärbrädor."
Jag älskade det.
Hon gick verkligen in för det. All inredning, alla ramar.
Det känns bebott, detaljerna finns där
utan att vara där fullt ut, det hade vi inte råd med.
När allt kommer omkring,
är det animatörerna som får filmen att glänsa.
Det är vad du ser.
Du ser inte mina skisser,
du ser den vackra animeringen.
Filmen utspelar sig i en klubb, med mycket folk.
Eftersom vi är en animations-studio,
finns det en hel avdelning som bara ritar folkmassor.
SJÄLEN (2020)
Men för oss i Spark-programmet som gör 2D,
fick vi hitta kreativa sätt att få klubben att kännas full och livlig
utan att animera över 70 personer.
Hon inspirerades av gamla filmer...
TOOT TOOT TOOT (1951)
...som UPA-filmer där miljöerna i bakgrunden
bara är ett par linjer
för att indikera att nåt finns där.
Vi bestämde oss för att ha många karaktärer i bakgrunden,
men de rör sig inte.
Vi placerade några karaktärer här och där
som rörde sig för att ge publiken intrycket
att det fanns dansande människor på klubben.
Jag gav animationsavdelningen en hel del att göra.
Det är mycket som händer.
Vissa scener har sex karaktärer
som animatören fick rita.
Och de är komplicerade karaktärer.
Ursäkta.
Det var verkligen ett eldprov.
Jag...
Min animationshandledare Lucas
frågade mig om jag var villig att modifiera vissa saker,
som örhängen och väskor,
sånt som animatörerna behövde rita om och om igen,
vilket skulle bli väldigt tidskrävande.
Men en av sakerna jag verkligen ville behålla
var det olika frisyrerna karaktärerna hade.
Det är en viktig aspekt av svart kultur.
Det finns många unika frisyrer.
Det är en bra åldersindikator.
Som skillnaden
mellan hur mamma fixar håret på dig som barn
och när du sen får det fixat på salong.
Jag visste att några av frisyrerna skulle bli svåra att animera,
men det är viktiga för berättelsen.
Minns du planen?
Vi modifierade håret lite grann, så att det inte var lika svårt.
Var är du, Gia?
Men animatörerna är fantastiska,
och trots att vi jobbade under sån tidspress...
Det är du, men vad är jag?
...blev resultatet så bra.
Du vet inte vad du gör.
Jag har varit i branschen i 20 år,
och nu känner jag mig för första gången som den äldre.
Det finns många unga nykomlingar i branschen
med bra idéer och bra energi,
och jag inser att jag inte har lika mycket energi.
Men denna kortfilm handlar om hur generationerna påverkar varandra.
Jag använder alltid min hund som exempel, innan hon dog.
Hon hette Pica.
Pika var en mindre pitbull, och hon var runt 12 år
med höftproblem.
Hon var gammal och ville inte röra sig.
Samtidigt köpte vi en yorkie till min dotter i julklapp.
Min dotter blev glad,
men den gamla hunden blev ännu gladare.
Plötsligt ville hon leka igen.
Den lilla valpen gav henne livsgnista.
Jag ville att relationen mellan flickan och hunden skulle vara så.
När jag presenterade idén för teamet
sa det att det nog inte skulle gå med en hund,
särskilt inte en hund med luvtröja.
Quadrupeds, saker på fyra ben,
är ökänt svåra att animera.
Mormodern skulle plocka upp och flytta runt hunden,
vilket också är svårt att animera.
Samtidigt var bilden som Louis ritade var så söt
och gjorde historien mer personlig,
så vi ville försöka lösa det.
Mitt team gjorde så mycket.
De animerade hunden
med en grym luvtröja av frotté,
och spår av hunden på soffan.
Till slut hade vi det.
Jag längtar efter att visa den.
Jag vet inte hur den mottas,
men filmen är klar och jag är stolt över den,
VISNINGSRUM
När man går på bio
vill man bli underhållen.
Men det är bara det första lagret.
Vårt jobb som filmskapare är att lista ut
vad som stannar hos publiken.
Vad ger man dem att tänka på
när de sitter och äter middag samma kväll.
Jag tror att det enda sättet man kan göra det på
är genom filmskapare som har nåt unikt och intressant att berätta,
på sätt som aldrig har använts tidigare.
Jag supernöjd med hela filmen
och extremt stolt över den.
Både Erik och jag blev väldigt känslosamma,
det var en sån galen resa från början till slut.
VUXENLIV
Jag ville berätta en historia
som jag och alla andra går igenom.
Oavsett ålder, etnicitet, kön,
en historia som berörde många människor,
och berättades utifrån en svart karaktär,
Det gör den nyskapande och spännande.
Berättelsen är rolig, känslomässig,
och kommer från en röst som har varit underrepresenterad.
Jag är glad över att folk ser den, och ser sig själva i den,
vi alla kan det.
Jag vill visa afroamerikanska communityn,
särskilt unga svarta flickor.
Det finns ett stort behov av representation,
och att kunna identifiera sig med en film
betyder mycket för många människor.
Jag vill att folk ska känna sig sedda
och veta att den här är specifikt för dem.
Jag ser fram emot att min familj ser den också.
Särskilt min syster.
När jag berättade för henne
att en karaktär var löst baserad på henne...
Låt oss festa!
...blev hon så upprymd.
Backa. Inget att se här.
-Åh, Gia. -Låt mig vara.
Det är en film om att vara vuxen
och acceptera rörigheten som följer med det.
Gråter du på toaletten?
Nej.
Jo.
Jag ville lägga till karaktären Nicole som är mer:
"Du är bara dramatisk, allt kommer att bli bra."
Nu kör vi.
Så ska det låta. Kom.
Under arbetet med kortfilmen
har jag lärt mig att lita på mig själv,
att jag gör det rätta. Eller, så gott det går.
Och att jag fortsätter att utvecklas,
vilket är bra, det är en del av processen.
Bara det faktum att jag gjorde det,
jag klarade det, och jag överlevde.
Det här är första gången jag verkligen avslutar nåt.
Jag har aldrig avslutat en kortfilm. och jag har försökt länge.
Jag har försökt hitta ett arbetssätt, och ha ett team.
Det var inte förrän nu som jag faktiskt gjorde det.
Det är viktigt att avsluta.
Du kan inte växa om du inte blir klar.
Vi är så glada över att äntligen få dela Nona med världen.
Jag längtar tills min familj får se den.
Min dotter är också en femårig liten tjej, precis som Renee.
Att få sätta sig
och se på den färdiga filmen med henne
kommer att bli så kul. Hoppas att den inte ger henne dåliga idéer.
Att göra kortfilmen har varit otroligt.
Berättelser hyllar livet.
Mitt berättande hyllar min familj och mina vänner.
Jag älskar det.
Jag älskar att jag gör det, men det tog mig 20 år.
När jag kunde ha haft chansen
att bli regissör
ville jag hellre vara med mina barn,
jag kunde inte välja båda.
Jag jobbade efter jobbet och på helgerna.
En morgon,
sa mina barn: "Kom och lek med oss.
Vi leker kull." Jag sa: "Jag kommer strax."
Jag tänkte bara rita klart några saker.
Sen kom de in och sa godnatt till mig.
Jag missade hela dagen med mig, och det drabbade mig så hårt.
Den här tiden kommer bara en gång,
så jag vill vara så närvarande jag kan.
När berättelsen utvecklades mer i detalj
började jag förstå hur mycket den betydde.
"Herregud.
Det här är mina barn som vill att jag ska leka med dem,
medan jag försöker få igång min karriär."
Jag svek dem eftersom jag inte var uppmärksam,
precis som i kortfilmen.
Jag behövde det uppvaknandet.
Det är lustigt att kortfilmen utvecklades åt det hållet.
Det var då den blev ärlig,
eftersom jag kunde relatera till den
på ett ärligt sätt.
Ju mer personlig man är,
ju mer universell blir historien.
För mina barns generation, och deras barns generation,
är berättelser är mindre och mindre typiska fantasisagor.
Berättelser får dem att känna,
de talar till dem.
Publiken vill bli överraskad
när de sätter sig ner framför en film.
Med filmskapare från olika bakgrunder,
har vi en bättre chans
att ge dem den överraskningen.
Regissörerna är nya i dessa roller,
med budgetbegränsningar,
och tidspress.
Jag är så imponerad när jag ser resultatet.
Jag förundras över vad de klarar av,
och hur bra de är.
Jag ser SparkShorts utvecklas samtidigt som filmskaparna själva utvecklas.
Och när vi ser in i framtiden,
måste vi fortsätta att få med nya röster där ute,
att ge dem en möjlighet, en plattform,
KANINHÅLAN (2020)
utmana oss själva att vara öppna för att höra dem
UT (2020)
som en studio, en värld, en publik.
VUXENLIV (2021)
Det här programmet ger oss en förhandsvisning över kommande filmskapare.
SKRIVEN OCH REGISSERAD AV LOUIS GONZALES
Det öppnar upp för vad som förhoppningsvis är...
SKRIVEN & REGISSERAD AV APHTON CORBIN
...kommande generationen Pixar-filmskapare.
Översättning: Teresia Alfredsson