Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Я передчуваю, що все от-от зміниться.
Не буду таким, як раніше.
Це станеться за тиждень.
Я передчуваю,
Все вело до цієї миті, все саме так,
Щоб ми не забули.
Якщо ти це чуєш, якщо ти теж це чуєш,
Музика тебе кличе.
Увімкни голосніше й поринь у неї.
Нехай звучить, наче пісня, Від серця крізь шкіру.
Відчуй любов, вбери її в себе.
Ти там, де тобі місце, Ти там, де все почнеться.
Поки ми молоді, ризикни зі мною.
Ходімо, зробимо щось незабутнє.
Я передчуваю,
Що хвиля от-от розіб'ється, Я нароблю багато шуму.
Ми класно відірвемося.
Я передчуваю, що з'явиться нова зірка,
Як вогник у небі, Своїм світлом запалить ніч.
Запалить ніч.
Увімкни голосніше й поринь у неї.
Нехай звучить, наче пісня, Від серця крізь шкіру.
Відчуй любов, вбери її в себе.
Ти там, де тобі місце. Ти там, де все почнеться.
Поки ми молоді, ризикни зі мною.
Давай же, Увімкни голосніше й поринь у неї.
Нехай звучить, наче пісня, Від серця крізь шкіру.
Відчуй любов, вбери її в себе.
Ти там, де тобі місце, Ти там, де все почнеться.
Поки ми молоді, такі живі й вільні.
Ходімо, зробимо щось незабутнє.
Хлопче, стій!
Негайно зупинися!
Це лише дурна машина.
Ти сам собі робиш гірше.
Зупинися! Стій! Зупинися!
Стій негайно!
Спокійно, друже. Ходімо до стіни.
Руку за спину. Отак.
-Може, обмежимося попередженням? -Навряд.
Ну все, пішли!
СОЦІАЛЬНА СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ ТА СІМ'Ї
Вілле.
Ти викрав поліцейську машину.
Сім шкіл за шість років.
Двадцять два дитбудинки.
Це, мабуть, рекорд. Яким не варто пишатися.
Важко не назвати це успіхом.
Радий, що тебе це веселить.
Вілле, на цей раз усе серйозно.
Мені доведеться віддати тебе в колонію для неповнолітніх.
В колонію?
Марку, ти ж не серйозно.
-Ти багато пережив. -Я виправлюся.
Ти тямущий.
-Талановитий. -Я змінюся.
-Присягаюся. -Вілле.
-Є ж інші варіанти! -Немає.
Мені жаль, Вілле. Той дитбудинок — твій останній варіант.
Після смерті батьків тобі було непросто, але ти хороший хлопець.
Надіюся, для твого ж блага,
ти зрозумієш це, поки не стало пізно.
Марку, до тебе Крістін.
Чекай тут.
Буду за хвилинку.
-Привіт, Крістін, як справи? -Добре, дякую.
Крістін.
Раз, два, три, загадай бажання!
Сьогодні твій день.
Маю гарні новини. Це — Крістін.
Вона наша опікунка, а це — її син.
Джордж. Я Джордж.
-Привіт. -Дуже приємно.
-І мені. -Вілле, я поговорила з Марком,
і ми хочемо, щоб ти цього року поїхав з нами.
Куди?
Ти їдеш у літній табір.
Марку, літні табори — це не моє.
Що ж, нехай буде колонія. Мені жаль. Дякую, що спробували.
-Стоп, колонія? -Джордже, він не хоче з нами.
Заждіть.
-Літній табір — це те, що треба. -Тобі там сподобається.
Тобі сподобається.
Я такий радий. Ти граєш на гітарі. Ми всіх порвемо на шоу талантів.
Будемо плавати в озері, а ще в нас є зіплайн.
Буде епічно. Я все покажу.
Це був звичайний ранок.
У голові вирували думки про все, що треба зробити сьогодні.
Ще раз почну спочатку. Спробую впоратися краще, ніж востаннє.
Поїхали.
Я відкрила Біблію й читала про себе.
-І про тебе. -Про мене?
Там писало, що я у в'язниці, та з божою милістю я знайшла свободу.
Десь поміж рядками мене осяяло, наче від спалаху блискавки.
Я побачила попереду великий рубіж
і почула, як хтось сказав: «Поїхали».
Сідлайте коней. Нам треба протоптати стежку
У далечінь прекрасну Божої благодаті.
Підемо за нашим поводирем у славне невідоме.
У славне невідоме.
Кращого життя не відшукати.
Це велика пригода!
Це дивно.
Буде класно!
Вставай і готуйся до найкращої мандрівки в житті.
-Ні. -Ходімо.
Покинь сумну релігію у хмарі пилу позаду.
Відкрий нові горизонти, які потрібно вивчити.
Саме для цього ми й народилися.
Сідлайте коней.
Нам треба протоптати стежку.
У далечінь прекрасну Божої благодаті.
Підемо за нашим поводирем у славне невідоме.
Кращого життя не відшукати.
Це велика пригода!
Привіт.
Я…
Ем, Ейвері.
Дуже приємно, ем-Ейвері.
-Я… -Це командний тиждень!
І цього року ми всіх порвемо!
Крихітко, ми всіх порвемо.
-Аякже. -Вілле!
-Вілле, ось ти де. -Отже, тебе звуть Вілл.
Ага, Ейвері, Шон і його банда. А це — Вілл.
Новенький. Дуже приємно.
Взаємно.
-То як ви познайомилися? -Вілл — мій…
Ми родичі. Кузени. Я приїхав з Філадельфії на літо.
Точно.
Ми родичі.
А ти? Ти звідки?
Я щойно з Арктики, допомагав рятувати нарвалів.
-Нарвалів? -Так.
Не знав, що вони існують. Думав, що вони, як єдинороги.
Величні єдинороги морів.
Ну знаєш, я просто роблю те, що мушу.
-Через рік вона теж поїде. -Що?
-Правда? -Що?
Вона поїде?
-Я на таке не погоджувалася. -Давайте, хлопці.
Ми підкоримо високі гори.
Пройдемо долини, що ховаються між ними.
Подолавши все, ми зрозуміємо,
що це найкраща подорож для людського серця.
Божа любов поведе нас у краї, про які ми не наважуємося й мріяти.
Аякже.
У цьому весь я.
Ого. Він серйозно?
Дуже серйозно. Хай там як…
Сідлайте коней, нам треба прокласти доріжку.
У далечінь прекрасну Божої благодаті.
Божої благодаті.
Підемо за нашим поводирем у славне невідоме.
У славне невідоме. Кращого життя не відшукати.
Це велика пригода!
Привіт, Джордже.
-Ходімо. -Ти не казав, що це церковний табір.
-Привіт, Девіде. -Привіт!
Останній тиждень літа. Ти готовий?
На всі п'ятсот відсотків. Листя пожовкне, а ми змінимося.
Саме так! Що ти запланував на трибунал?
Дещо захопливе. Одним словом.
«Хоробре серце!»
Насправді це два слова.
Я принесла особову справу Вілла Гокінса.
-Так. -Там уся інформація від соцслужби.
А це що? Та невже? Він пробував продати свою середню школу на «Craiglist»?
-Знайшов трьох покупців. -Ясно.
То від нього чекати клопоту?
Я смутно пригадую іншого поганого хлопчика.
Тоді в мене ще була прекрасна копиця волосся.
Розслабся, Фабіо. Вілл не завдасть клопоту.
Джордж йому все покаже. Це навіть мило.
-Ти поселила його в… -Так, у саме ту хатину.
-Так, вона… -Вона…
-Так. -Так.
-Вона така. -Вона така.
ДЖОРДЖЗІЛЛА
Це класика.
Який точний опис.
Привіт, стара подруго.
То ти сам обрав цю хатину?
Авжеж, як тут відмовитися?
Так, туалет забивається, коли працює. Кондиціонера нема, зате є павуки.
Павуки?
Поки що їх не видно. Ну, нічого.
До речі, що це було? Ти сказав, що ми родичі, та ще й кузени.
Я не святенник, але проти брехні застерігає одна з десяти заповідей Божих.
Я не був до цього готовий. Це неприємно.
-Я такого не… -Я все зрозумів.
-Зрозумів? -Авжеж.
Чудово. Мені так спокійніше, бо я не хотів здатися некльовим.
-Тобі подобається вид. -Що?
Вид.
-Ні, усе зовсім не так. -Обережно. Брехати — погано.
Як її звуть?
Преслі Елізабет Борскі.
Чотири роки у списку найкращих.
Любить милі й пухнасті речі, а ще все, що пов'язано з мопсами.
У неї такі мініатюрні ніжки.
Тридцять восьмого розміру.
Треба буде розібратися з цією одержимістю.
А Ейвері? Що знаєш про неї?
Не мрій. Серйозно.
Невже? Боляче.
Як би це пояснити?
Навряд чи вона западе на хлопця, який краде поліцейські машини.
По-перше, я позичив поліцейську машину. По-друге, як ти дізнався?
У Джорджі всюди свої люди.
А на кого вона западе? Що вона любить?
Усе це. Табір. Вона тут ледь не живе. Її тато — власник.
А мама?
Дай вгадаю, рятує світ, наче Мати Тереза.
Ні. Вона…
Вона про це не говорить.
Майже все літо вона працює вожатою й…
лише зараз вона має змогу побути вихованкою, як ми.
Стережися, вона любить змагатися.
Як і я.
Джордже, тоді казати правду — не варіант.
Ні. Просто не думаю, що це сподобалося б Ейвері.
Чувак, як на мене, це те саме.
Цей табір — моя остання надія.
Щоб уписатися, мені треба вдати іншу людину.
І ти, Джорджі, мені допоможеш.
Як тобі таке? Якщо підіграєш, допоможу тобі
з міс Преслі Елізабет Борщ.
-Борщ? Барбер? -Борскі.
Борскі! Точно.
Лише бережи нашу таємницю й показуй мені що до чого.
От і все.
То я буду наче…
Твоїм Йодою буду я.
Авжеж. Моїм Йодою.
-Урок перший, юний падаване. -Перестань так говорити.
Шорти, носити їх мусиш ти.
На, не дякуй. У мене їх повно. Вітаю в таборі.
Ти дуже дивний.
Дякую.
Чому все свербить?
Поліестер. Або як я його називаю, Божий дар моді.
Я пахну, як стариган.
Це справді мій кузен Вілл, він приїхав з іншого міста.
-Ми родичі. -Спокійно, тигре.
-То який план, Людино дощу? -Обирай.
-Стрільба з лука, клуб пекарів… -Може, це?
Не люблю висоти.
На це ми точно запишемося.
Не пейнтбол, не люблю пейнтбол, це зовсім не моє.
-Усе буває вперше. -Стій, не йди туди.
-Я не хочу. Не ігноруй мене. -Дівчата, що тут у вас?
Ти, ем-Вілл, правда ж?
-Непогана пам'ять, ем-Ейвері. -Смішно.
-Дай вгадаю, ти в червоній команді? -Так, Багряні Янголи.
Ти сама назву придумала?
А що?
Вирішую, наскільки відверто висловлювати свою думку.
Кумедний збіг. Те саме я подумала про твої шорти.
Підколола.
Ти, мабуть, Преслі.
Даруй.
-Привіт, дуже приємно. -Взаємно.
Привіт, Джордже.
Джордж багато мені про тебе розповідав.
-Справді? -Та ні, не подумай, нічого дивного.
-Ми кузени на це літо. -Я люблю літо.
-Він мій кузен і ми тут. -Круто.
-Літо. -Спокійно.
Я все йому тут показую. Нічого такого.
Джордже, це так круто.
Так.
Думаю, разом ми гарно розважимося.
-Де записатися? -Тут.
-Мене не записуй. -Я запишу.
-Джордже, ти впораєшся. -Чудесно!
-Готово. -Дякую.
Удачі, Вілл…
Гокінс.
Вона знадобиться.
-Удача? -Так.
-Добре. -Добре.
-Бувайте. -До зустрічі, Джордже.
-Ходімо. -Угу.
-Молодчина, впоралася. -Цього разу.
-Чувак, що це було? -Знаю.
Я можу говорити з усіма, крім Преслі. Відстій.
Схоже, ти досі подобаєшся Джорджу.
Він навіть на мене не дивиться.
Преслі може обрати собі, кого захоче. Повір, я вже пробував торік.
Я щодня писав їй листи.
-Правда їх не надсилав. -Пора тобі витратитися на марки.
Кажу ж тобі, вам би поговорити про це.
Серйозно, вам треба поговорити.
Ага.
Та серйозно.
Навіть якби хотів, я не знав би, що сказати.
Мене важко назвати крутим хлопцем.
Не думай багато. Будь собою.
Так би й робив, якби був тобою.
Я спробую здатися розумною, а скажу дурню.
Красиве личко. Більше в мені нічого цікавого.
У тобі чимало цікавого.
-Надіюся, що це правда. -Це правда.
Не знаю, чи я чогось вартий.
Не думаю, що я чогось варта.
Вона мене не помічає.
-Я йому не рівня. -Нісенітниці.
Не мели дурниць.
Авжеж, ти чогось варта.
Не давай нікому казати, що ти нічого не вартий.
Вирізнятися — це добре.
Господь дав тобі все, що потрібно.
Варті, ви багато чого варті.
Якби ж ти бачила, яка ти прекрасна.
Просто будь собою й не гризися.
Хотіла б я бачити себе так, як ти.
Прийми себе, подруго. Та й по всьому.
Ти не зумієш, лише якщо будеш у собі сумніватися.
Впевненість — це головне. Не треба наслідувати інших.
Для тебе це так легко.
Правду кажеш.
Не знаю, чи я чогось варта.
Не думаю, що я чогось вартий.
Він мене не помічає.
Я їй не рівня.
Не мели дурниць.
Авжеж, ти чогось вартий.
Не давай нікому казати, що ти нічого не варта.
Вирізнятися — це добре.
Ти ж знаєш, що в тебе є все, що потрібно.
Варті, ви багато чого варті.
Ясно.
Повір, я знаю, що тобі страшно.
Будь собою. Байдуже на думку інших.
Усе буде добре. Покажи всім своє світло.
Не вставай у себе на шляху.
Нема причин сумніватися. Ти красива і зовні, і всередині.
Усе буде добре. Покажи всім своє світло.
Не знаю, чи я чогось вартий.
Не думаю, що я чогось варта.
Вона мене не помічає.
Я йому не рівня.
Не мели дурниць.
Авжеж, ти чогось варта.
Ти справді вважаєш, що я чогось варта?
Якщо тобі важко в це повірити,
згадай, що Господь дав тобі все, що потрібно.
Варті, ви багато чого варті.
-Тепер про головне. -Кажи.
Є три команди. Я у Вердес Максимуc.
-Джорджі й новенький. -Гарно, Стюарте.
-Ти назвав мене Стюартом? -Він вертається.
О боже. Навіщо ти це сказав?
Старий, я Шон. Мене звуть Шон.
-Я ж так і сказав? -Це те, що я чув.
-Правда ж? -Нехай.
Джорджі, цього року ми вас знищимо.
Чому? Скільки разів ми програвали?
Точно, згадав.
Жодного.
-Гарний слух. -Ого. Довго.
Вілле, може, теж станеш моїм Апостолом.
-Невже? -Так.
Якщо в тебе є Апостоли, то ти…
-Переможець! Саме так! -Зрозумів.
Апостоли — це назва твоєї команди. Зрозумів.
На секунду я подумав, що в тебе дуже завищена самооцінка.
Та навряд чи я наважуся
носити таку футболку на людях, тому відмовлюся.
Шкода, бо я продаю їх, щоб зібрати гроші
ВРЯТУЙ НАРВАЛА З ШОНОМ
на важливу справу.
-Це він на футболці. -Верхи на нарвалі.
Утім, команду обираєш не ти.
Побачимо, що нас чекає на трибуналі.
Ще б пак.
Чудово. Прекрасно. До зустрічі ввечері.
-Побачимося. -Аякже.
-Апостоли, біжімо. -Побачимося.
Чудово!
-Що ж, ходімо. -Вілле.
Що це за трибунал?
Ми зібралися сьогодні на цих священних землях
під великим місяцем і зірками,
щоб ушанувати древню традицію.
Ласкаво просимо на трибунал!
Новенькі! Встаньте!
Сьогодні
ви станете частиною команди, а вона — частиною вас.
І ви завжди
будете одними з нас.
Підходьте!
Багряний Янгол!
Лазуровий Апостол!
Багряний Янгол!
Приємно познайомитися.
Взаємно.
Що ж.
Вердес Максимус!
Я скористався зв'язками. Круто, скажи? Тепер ти один з нас.
Лазуровий Апостол!
Ми Апостоли й усіх переможемо.
Здолали вас торік, і знову зможемо.
Ми Апостоли й усіх переможемо.
Здолали вас торік, і знову зможемо.
Ні!
Цього тижня ми гарно розважимося.
Ми не грубіяни, ми не забіяки.
Зеленої машини нестримні вояки.
Ми не грубіяни, ми не забіяки.
Зеленої машини нестримні вояки.
Міцні, як сталь, як сонце, гарячі. Червоних нізащо не спіткає невдача.
Досить!
Фу!
Ви такі гарні й дуже милі.
Та проти нас ви безсилі.
-Не мрій! -Та проти нас ви безсилі.
Клас!
Найкращий тиждень у житті, еге ж?
Ви це ще відчуєте.
У нас свій стиль, ми вміємо лабати.
Зелену команду вам не здолати.
Що ж, тепер ми!
Червоні вас порвуть. Ідемо до перемог.
Червоні виграють. Нас більше любить Бог.
Червоні виграють, нас більше любить Бог.
Так, але Бог усіх нас любить однаково.
Почнімо гру!
ВОЄННІ ІГРИ
Доброго ранку. Який чудовий сонячний день. Усі вставайте, кості розминайте.
Щоденне свято починайте.
Як вам відомо, цього року знову проходять Воєнні ігри.
Чи збережуть Апостоли свій титул?
Може, інша команда постане з попелу й посягне на трон?
Доброго ранку. Який прекрасний сонячний день.
Усі вставайте, кості розминайте. Щоденне свято починайте!
Перестань, будь ласка.
-Прийом. Земля викликає Вілла. -Відстань.
Сьогодні ми всіх порвемо.
Покажемо Шону і його посіпакам, на що здатні джедаї.
-Це буде епічно. -Не буде.
Я за 28,2 кілометра від цивілізації серед христанутих.
Ого. Слід було б образитися, але мене надто вразили
твої географічні вміння. Чому ти це знаєш?
Перше правило: план втечі ніколи не зайвий.
-Таке твоє перше правило? -Так.
Біда в тому, що всі дороги ведуть у колонію.
Зате цього разу в тебе є Джордж.
Він тебе не відпустить. Ти потрібен мені на шоу талантів.
Ти поможеш мені вивести наш виступ на новий рівень.
-І це буде епічно. -Годі це повторювати.
Це правда. Я перестану, якщо ти припиниш скиглити: «Ой-ой,
не хочу бути тут, я такий понурий і крутий».
Це не круто, навіть я це розумію.
Ти маєш змогу зробити цього тижня щось справді вартісне.
Допоможеш мені вперше виграти. Ще й потусуєшся з Ейвері.
Хтозна, може, навіть повеселишся в процесі.
Ненавмисно.
Годі скиглити.
Витри шмарклі.
І допоможи мені надерти Апостолам зади.
-Джордже, дуже натхненна промова. -Дякую.
Ти її розучував?
Так. Переборщив зі співом? Не знав, чи варто.
-Саме він мене й переконав. -Спів?
Круто.
Хочеш молока? З пластівцями?
-Ні, дякую. Маю желейки. -Добре.
Навіщо ти взяв добавку?
Мені смакує табірна їжа.
-Вона бридка. -Ти не взяв булочки.
Увага!
П'ять хвилин!
-Що це? -Тобі не сподобається.
Так! Народ сказав своє слово.
-Вілл Гокінс! -Ну от.
-Це твої п'ять хвилин слави. -Які ще п'ять хвилин?
П'ять хвилин!
-Виходь сюди. -Добре, я піду.
-Поплескаймо новенькому! -Побажай мені удачі.
Я в тебе вірю!
Ім'я — Вільям Гокінс.
Гра — «П'ять хвилин слави».
Ціль гри — з'ясувати, хто наш загадковий новенький насправді.
Загадковий?
Ну все, тихо.
Починайте.
Улюблений колір?
Звісно, зелений.
-Професія? -Підліток.
-Улюблений фільм? -«Сутінки».
Займаєшся спортом?
Я профі, якщо ти про це.
-Дівчина мрії? -Белла Свон.
А в реальному житті?
Усе ще Белла.
-Про що жалкуєш? -Що я тут.
Улюблена книга Біблії?
Складно вибрати якусь одну.
Як я тебе розумію.
Хто твій герой?
Тато.
Улюблена людина?
Мама.
Ну все, досить!
Поплескаймо новенькому.
Хто наступний?
Може, Джорджі! Я в тебе вірю, кузене.
-Не знаю! -Чому ні?
Джордж!
Добре.
Так! Добре.
-Не дякуй, брате. -Вілле.
Дуже дякую.
-Хай би що сталося — клянуся, це не я. -Розслабся.
Проте я не вірю, що ти фанат «Сутінок». Ти не з того тіста.
-Не судіть по обкладинці. -Добре.
Хочу сказати: я радий, що ти тут, Вілле.
Ото й усе. Тому я тебе покликав. Я радий, що ти тут.
Дякую. До речі, що це за назва? Авіджевей?
Ні, читається «Авіґевей».
Табір, у який ви приїжджаєте на тиждень.
Ага, зрозуміло.
Окрім того, інколи за цей тиждень люди переживають те,
що кардинально змінює їхні життя. Оце справді круто.
А я думав, що ви просто веселун, який фанатіє від «Хороброго серця».
Твоя правда, я веселун і люблю «Хоробре серце».
-Але не суди книгу по обкладинці. -Підкололи.
Лише не виставляй мій табір на «Craiglist».
-Добре. -Дякую. Ну все, пора.
Для чого?
Для воєнних ігор, крихітко!
-Воєнні ігри! -Бувайте.
Невже це сам Вілл Гокінс, наш новенький?
Дуже дякую. Ти встановив високу планку.
-Думаю, ти чудово впорався. -Я профі, якщо ти про це.
О боже. Тепер усі тебе обговорюють, і Шона це дратує.
-Вілле! -Бідолаха.
-Ти чудово виступив. -Дякую.
На питання кожен відповість, але далі тобі буде непереливки.
Воєнні ігри, крихітко!
І я про них.
Саме так.
-Цього року ти переможеш на блобі. -Бо я люблю блоб.
-Вона любить блоб. -Я справді його люблю.
-Тому граю в цю гру, Шон. -Я теж її люблю.
-Невже? -Так.
-Ти любиш блоб? Ти ж… -Джордже, ти ж мене знаєш. Люблю.
-Клас. -Мене звуть «блобастичним».
-Круто. -Невже? Попроси друзів перестати.
Я пробував, але вони так захоплюються моїми вміннями.
Авжеж.
Не переживай, якщо я тебе переможу. Я все одно тебе поважатиму.
Добре.
Містере Блобастичний.
Зви мене Вілл.
Па-па, Джордже.
Не знав, що ти любиш блоб. Ми ще встигаємо пострибати,
поки нікого немає. Хочеш? Ходімо.
Стоп, «пострибати»? Ти нічого не казав про стрибки.
Джордже!
Що ж, політаймо.
Спробуй стрибнути що є сили.
Що далі полечу, то більше очків.
Агов!
Чувак, це висока вишка.
Авжеж, це ж блоб. Стоп, то ти ніколи…
Ні.
Просто чудово. Що ж, Блобастичний, сьогодні твій день.
Дощі, яких усі так чекали, на спраглу землю пали.
Проклали шлях туди, де бурлить нестримна ріка.
Слідом за дощами до неї прийшов і я.
Серце калатає, а ноги підкошуються, поки я іду до краю.
Коли злечу в повітря, шляху назад не буде — це я знаю.
Аж раптом я чую голос, який каже мені, що настав час для стрибка віри.
Тому я тут. Пірну, піду на глибину.
Хочу стрибнути вище голови. Загублюся в потоці, не стримаю порив.
Хочу стрибнути вище голови. Ріка глибока. Ріка широка.
Її вода жива. Пан або пропав, я пірну.
У могутньому потоці річки ховається надприродна сила.
Вона оживляє мертвих і наповнює пусті душі.
Дає серцю саме те, задля чого варто жити й померти.
Ми ніколи не пізнаємо неймовірну силу Божої благодаті,
аж поки нас не змете священним потоком.
Візьми мене за руку,
ми заплющимо очі, полічимо до трьох і зробимо стрибок віри.
Ну що, поїхали! Я пірну, піду на глибину.
Хочу стрибнути вище голови. Загублюся в потоці, не стримаю порив.
Хочу стрибнути вище голови. Ріка глибока.
Ріка широка. Її вода жива. Пан або пропав, я пірну!
РЯТУВАЛЬНИК
Поїхали.
Я пірну, піду на глибину.
Піду на глибину.
Загублюся в потоці, не стримаю порив. Хочу стрибнути вище голови.
Ріка глибока. Ріка широка. Її вода жива.
Пан або пропав, я пірну.
Я пірну, піду на глибину.
Хочу стрибнути вище голови. Загублюся в потоці, не стримаю порив.
Хочу стрибнути вище голови. Ріка глибока. Ріка широка.
Її вода жива. Пан або пропав, я пірну!
Я пірну, піду на глибину. Хочу стрибнути вище голови.
Загублюся в потоці, не стримаю порив. Хочу стрибнути вище голови.
Ріка глибока. Ріка широка.
Її вода жива. Пан або пропав, я пірну!
Готуйтеся, воїни, далі нас чекає епічна гра у вибивали.
Давай, Преслі!
Гей! Не круто.
Пробач. Я тебе не помітила.
Ми зможемо!
Нічого. Все добре.
Гей, ти класно зіграла.
Зосередься!
Преслі!
Ні!
-Секунду. -Ого.
Бідолашка.
-Приклади. -Дуже дякую.
Холодне.
-Скажи, якщо потрібно ще щось. -Ви янгол.
Дякую.
Отам. Підійди й запитай, як вона.
-Давай, ти зможеш. -Ні.
Джордже.
-Усе не так погано. Пробач. -Ейвері, в мене на лиці упаковка горошку.
Правда, але твоє волосся гарне, як ніколи.
Невже?
Насправді воно покрилося пушком й трохи приплюснулося.
-Джордже, що ти робиш? -Забудь, я туди не піду.
Зупинися, прошу.
Зупинися!
Ти не розумієш. Мені не підкорити серце дівчини.
Я дурник, та й по всьому.
Що? Джордже, ти крутий чувак.
-Найкрутіший. -Я невдаха.
Просто піди й завоюй її. Це твій шанс.
-Як у фільмах Джеффа Г'юза. -Джона Г'юза.
-Точно, джонг'юзни мене.
Що?
Джонг'юзни мене. Я про перевтілення.
Ідемо в ТЦ, ти купиш мені шкірянку, подерті джинси
й круті окуляри. Це діє щоразу.
Давай, зроби це.
Добре, я щось придумаю.
Іди й завоюй її.
Дуже швидке перевтілення.
Крихітко, мною заволоділо бажання
показати тобі найщиріше кохання.
Крихітко, моя ніжна любов буде линути
з найблакитнішого неба до найглибшого океану.
Спинися на мить.
Крихітко, я так радію, що ти моя.
Ти моя.
Крихітко, зірки для тебе сяють.
Як і я, вони без тебе життя не уявляють.
Крихітко, поки ти гуляєш по лісу,
пташки тобі співають пісню. Спинися на мить.
Крихітко, я радію, що ти моя.
Відколи ти полонила моє серце.
Крихітко, я ніколи тебе не забуду.
Аж ніяк.
Доброго ранку. Який прекрасний сонячний день.
Усі вставайте, кості розминайте. Щоденне свято починайте!
Пообідні ігри на воді відкладено через… Проте ми вже прибираємо.
Примітка: гостре чилі кухарки Лізи знято з обіднього меню до кінця тижня.
Я так довго…
жив з болем,
що звик брехати.
Як гарно.
Пробач, я тут гуляла, а тоді…
-Я не хотіла… -Усе гаразд.
Я прийшов сюди зустріти схід сонця.
Як на мій смак, вранці Джордж надто енергійний.
Так.
Це ти написав?
Це пісня, над якою я працюю.
То містер Блобастичний ще й грає на гітарі.
Дивовижно.
Я пишу похмурі пісні на світанку. А ти чому тут?
Насправді це особисте, але, якщо хочеш, можеш піти зі мною.
Таємнича прогулянка?
Я лише за.
Сюди.
Ведеш мене у свою таємну схованку?
Щось таке.
-Мені варто боятися? -Ні!
Добре, я мусив перепитати.
Знаєш, я важлива людина в таборі,
тому, якщо я зникну, мене шукатимуть.
Точно?
Упевнений?
Ого.
Неймовірно, скажи?
Я щороку приходжу сюди.
Це моє улюблене місце на планеті.
Розумію.
Коли я була маленька…
мама захворіла.
Ми з татом хотіли облаштувати для неї
чарівне місце за межами лікарні…
і це воно.
Мама дуже любила метеликів. Їх можна побачити й зараз,
але, якби ти приїхав навесні, то не повірив би власним очам.
Минуло майже одинадцять років.
Але вона досі тут.
Тобі не боляче?
Приходити сюди?
Боляче.
Авжеж, я щодня згадую про неї, але…
Так не буде завжди.
-То ти побачиш її знову? -Сто відсотків.
Сто відсотків? Ого.
Я не знаю цього напевне, але…
Я вирішила вірити. На те вона й віра, еге ж?
А ти?
Що?
Звісно, я теж.
Я просто тебе перевіряв.
Точно.
Що ж, я тебе переконала?
Звісно. Ще й як.
Ти ідеальна, еге ж?
Ні.
Не ідеальна.
-Просто визнай. -Не можу, бо це неправда.
Скажу відверто. Я знаю, що ти не мав на увазі нічого поганого…
Ненавиджу те слово.
Не існує нічого ідеального.
Я постійно роблю це, хоч і знаю, що не варто.
Намагаюся відповідати очікуванням інших, і це виснажує.
Я не це мав на увазі.
Знаю.
Здається, що ти вже все для себе визначила.
Дме вітер, а я стою на місці.
Потрібно заповнити ще стільки сторінок життя.
Серце сповнене надій, а на думці стільки мрій.
Та знайти себе важче, ніж здається.
Я відчуваю, що шукаю мету,
блукаю вночі, намагаючись віднайти своє місце в житті.
Своє місце в житті.
Не маю опори.
Мені потрібне твоє світло, щоб віднайти своє місце в житті.
Своє місце в житті.
Якщо мільйони опустилися на коліна,
чи почуєш ти серед них мій голос?
Почуєш, як я запитую, де моє місце?
Чи є мрія, яку я можу назвати своєю?
Покажи мені.
Я шукаю мету,
блукаю вночі, намагаючись віднайти своє місце в житті.
Своє місце в житті.
Не маю опори. Мені потрібне твоє світло,
щоб віднайти своє місце в житті.
Своє місце в житті.
Я шукаю мету,
блукаю вночі, намагаючись віднайти своє місце в житті.
Своє місце в житті.
Не маю опори.
Мені потрібне твоє світло, щоб віднайти своє місце в житті.
Своє місце в житті.
Бачиш.
Моя правда.
Ти ідеальна.
Нагадай, де ти живеш? Куди вернешся після табору?
Я живу в Нью-Йорку зі старшим братом.
Ми дуже близькі. Мені з ним пощастило.
Ти казав, що живеш у Філадельфії.
Ой-ой! У тебе проблеми.
Ти про що?
Люблю запах пейнтболу вранці!
-Твій тато це любить. -Ага. А яблуко від яблуні.
Гра на смерть! Переможе та команда, яка виживе!
Девіде, ти пам'ятаєш, що вони ще діти?
-Авжеж. -Так.
Чарлі! В голову не стріляти.
Стежте, що коїться від вас на шосту годину.
Головне, щоб не 666.
На шосту годину — це все, що за спиною. А на дванадцяту — це вже…
Надіюся, ти вмієш стріляти.
-Не диявол! -Це взагалі не біблійне поняття.
Зрозуміла.
Уперед!
-Швидко! -Ісус вас любить!
Швидко!
Так! Знищимо їх усіх!
-Чарлі так захопився. -Треба подзвонити його батькам.
Апостоли, слухайте сюди. Час діяти.
Ми підемо туди й покажемо все, на що здатні. Я у вас вірю.
Це наш рік, бо ми маємо те, чого в них нема. У нас є Вілл.
Спершу приберіть новенького. Зрозуміли?
Вони впізнали «Апокаліпсис сьогодні»?
Девіде, навіть я не знаю, що це таке.
-Хто ми? -Червоні!
Я вас не почула. Хто ми?
Вердес Максимус!
Що ми зробимо?
-Знищимо їх. -Так.
Руки сюди!
Опустіть маски.
На три.
-Після трьох. -Після трьох. Точно, дякую.
Зелена машина. Раз, два, три!
Уперед!
Не знаю, де ти лягаєш спати і що називаєш домом.
Не знаю, де ти обідаєш і де говориш по телефону.
Не знаю, чи в тебе є кухар, дворецький чи покоївка.
Не знаю, чи в тебе є задній двір чи гамак у затінку.
Не знаю, чи в тебе є притулок або місце, де можна сховатися.
Не знаю, чи ти живеш з друзями, яким ти довіряєш.
Не знаю, чи в тебе є рідні, чи ти бачишся з мамою й татом.
Не знаю, чи тебе хтось любить, але тобі точно цього хочеться.
Що ти робиш?
Ходімо зі мною до батьківського дому.
Я не переживаю.
Ходімо зі мною до батьківського дому.
АПОСТОЛИ ВЕРДЕС ЯНГОЛИ
У тата великий будинок і дуже багато місця.
Великий стіл і дуже багато їжі.
Великий двір, де ми зможемо грати в футбол.
Великий будинок. Мій батьківський дім.
-Пасуй мені! -Уже не варто!
Дзвоніть у рай, у цих Янголів крила!
Я знаю про великий старий будинок, де для всіх знайдеться місце.
Я знаю, що там багато простору, де можна гратися й бігати.
Я знаю, що тобі бракує любові, а в мене є сім'я.
Я знаю, що в тебе нікого немає, то, може, підеш зі мною?
Ходімо зі мною до батьківського дому.
У нього великий будинок і дуже багато місця.
Великий стіл і дуже багато їжі.
Великий двір, де ми зможемо грати в футбол.
Великий будинок. Мій батьківський дім.
Це, мабуть, образливо.
Набраних очок більше, і ситуація не на користь Апостолів.
Що це ти робиш? Встань!
Джордже!
Для мене ще ніхто не робив нічого милішого й дивнішого.
-Не дякуй, Джорджі. Ходімо. -Ненавиджу пейнтбол.
Знаю.
Чарлі!
Я покажу тобі, що таке гнів Божий!
-Чарлі, я не жартую! -Гей.
-Що? -Ти ж пам'ятаєш, що вони лише діти, еге ж?
Чарлі!
Тобі кінець. Три.
Два.
Один!
-Чому не стріляєш? -Чому не стріляєш?
Нас оточили. Якщо ми застрелимо одне одного, то Шон виграє.
Що ти пропонуєш?
Коротке перемир'я?
Згода.
Знищимо їх, як містер і місіс Сміт.
Так!
А це як?
Що? Ну, як у фільмі. Містер… Не знаєш?
-Повторюй за мною. -Добре, тримай.
Ні, Вілле, це теж тобі. Стрілятимеш з обох.
Так.
Ми їх оточили.
На рахунок три. Раз, два, три!
Це проти правил!
Досить! Я вже мертвий!
Ого. Так не робиться.
Вілле, я ж казала. Люблю перемагати.
Даруйте, хлопці.
Кінець гри! Перемогли Багряні Янголи!
-Ми обидва сьогодні програли. -Іди собі.
Я пишаюся, але залишаюся неупередженим.
Яка видовищна гра!
На другому місці Вердес Максимус!
Мій синочок. Це я його виносила.
На третьому місці Лазурові Апостоли, яким забракло кількох очок.
Ні, не може бути.
Третє місце.
Я молюся, жертвую кров. Що ж діється?
Я ж Апостол. Два місяці я відморожував сідниці
в Арктиці, а тоді приїхав сюди, і ми програли.
Програли якомусь кузену Джорджа. Хто це взагалі?
Вітаю, містере Ґодзілла. Бачу, у вас у роті смачна желейка.
Дуже вам дякую.
Залишу її собі.
Ми джемимося разом.
О так, з акорду C на акорд A і G.
Табір Авіґевей.
Ми в таборі Авіґевей.
Усе, ти переміг.
Авіґевей!
-Гівно! -Чому не вдається? Чому така лажа?
Авіґевей!
-Ого, мені соромно. -Допив.
Життя пролітає. Часом потрібно робити паузу,
бо все пропустиш.
-Крутий фільм. -Це класика.
Знаєш? Не такий уже й поганий табір.
Ти ще нічого не бачив.
Хочу сказати одну просту річ.
Я не всіх вас знаю…
І не так, як хотіла б.
Але Бог знає.
Він знає все про кожного з присутніх тут сьогодні.
Я знаю небагато, та одне знаю точно.
Він ваш фанат.
Я знаю небагато.
Та одне…
Та одне знаю точно.
Коли Джордж кинувся, як Супермен, рятувати подругу…
Це було…
Старий, це було круто.
Це було круто.
-Дякую. -Пусте.
Що ж, я знаю небагато, та одне знаю точно.
Це останній тиждень нашого 24-го літа в таборі Авіґевей.
Дружина завжди казала, що Бог щось задумав.
Задумав щось хороше.
Задумав щось прекрасне.
Це я знаю точно.
Я чимало разів повторювала це про себе.
Та…
Ці слова багато для мене значать, тому я поділюся ними з вами.
«Бо Я знаю ті думки, які думаю про вас, говорить Господь…
думки спокою…
а не на зло…
щоб дати вам будучність…
та надію».
Я знаю небагато.
Одне я знаю точно.
Наш Бог прекрасний. Править з небес ясних.
Він мудрий, могутній і люблячий.
Наш Бог прекрасний.
Наш Бог прекрасний. Править з небес ясних.
Він мудрий, могутній і люблячий. Наш Бог прекрасний.
Наш Бог прекрасний. Править з небес ясних.
Він мудрий, могутній і люблячий. Наш Бог прекрасний.
Наш Бог прекрасний. Править з небес ясних.
Він мудрий, могутній і люблячий. Наш Бог прекрасний.
Я не сплю, хоча весь світ давно заснув.
Боюся того, що побачу у своїх снах.
Ніхто тебе не помічає. Ніхто тобі не повірить.
Щодня ти все по шматочках збираєш.
Спогади ніколи тебе не покидають.
Ніхто тебе не помічає. Ніхто тобі не повірить.
Лише Бог знає, що ти пережив.
Лише Бог знає, що про тебе говорять.
Лише Бог знає, як тебе це вбиває. Чи існує любов, про яку…
Наш Бог…
Лише Бог знає, що ти пережив.
Лише Бог знає, що про тебе говорять.
Лише Бог знає, як тебе це вбиває.
Чи існує любов, про яку знає лише Бог?
Лише Бог знає, що ти пережив.
Лише Бог знає, що про тебе говорять.
Лише Бог знає тебе справжнього. Чи існує любов, про яку знає лише Бог?
Наш Бог прекрасний. Править з небес ясних.
Він мудрий, могутній і люблячий. Наш Бог прекрасний.
Гарно ти сказав про Джорджа.
Преслі теж сподобалося, навіть дуже.
Як тобі цей вечір? Знаю, часом усе надто емоційно.
Це було чудово.
Справді?
Не знаю.
Просто я давно…
не відчував такого…
зв'язку з іншими.
Наче я частина чогось більшого.
Розумієш, про що я?
Розумію.
-Ейвері. -Вілле.
-Вибач. -Кажи.
Зачекаєш тут дві секунди? Я щось для тебе маю.
-Звісно. -Дві секунди, не більше.
Зараз буду.
Просто розкажи їй усю правду.
Я…
Я хотіла подарувати тобі це фото.
Якщо це дивно, можеш віддати.
Не знаю, це гарне фото.
Ейвері, я…
Так?
Дякую.
Нема за що.
-Тоді до завтра. -До завтра.
До завтра.
Так.
Добре.
На добраніч.
-Привіт, Крістін. -Привіт.
Привіт, голубчику. Як там Ейвері?
Дала мені це.
Я такий гарний. Можна, лишу собі?
Не можна.
Вілле, це твоя.
Дякую.
Ого, це твої батьки?
Так.
Можна глянути?
Авжеж.
-Ти дуже схожий на тата. -Що?
-Так. -Справді?
-Проте в тебе на обличчі пушок. -Пушок?
Вілл, твоя мама — красуня.
Це правда.
Батьки б дуже тобою пишалися.
Вони б раділи, що я тут.
Я подумав, що такій гарній миті не завадить душевний саундтрек.
Непогано.
Знаєш, що було б гарно? Якби ти прибрав свої труси.
Мамо, я щойно їх скинув. Мені що, навіть у таборі прибирати в кімнаті?
-Чому тут погано пахне? -Це хлопчача хатина.
Цей хлопчачий запах з тобою постійно.
-Від них пахне літніми людьми? -Це твої шорти.
-Довго ти їх носиш? -Це були штани.
Знайшов.
ГОКІНС ВІЛЛ
Не може бути.
А тепер до новин воєнних ігор.
На першому місці Лазурові Апостоли.
На другому — Янголи, а на третьому — Вердеc Максимус.
Не впадайте у відчай. Вищі сили повідомили мене,
що нинішнє шоу талантів кардинально змінить ситуацію.
Розігрівайте кульки для жонглювання,
натирайте до блиску туфлі для степу й готуйте фокуси!
Що ж, мої монстрики з Вердеc Максимус,
сьогодні наш день. Якщо всі зроблять те, що повинні, проллються сльози,
щелепи відвиснуть,
а струни душі забринять.
Ми тут не для того, щоб виступити нормально.
-Ми виступимо… -Епічно.
Правду каже.
Поплескаймо безстрашному лідерові, який усе влаштував.
Ми ж команда. Але, як її лідер, я ціную вашу повагу.
Ну все, починаймо.
Я в захваті.
Нарешті гідні суперники на шоу талантів.
-Це закрита репетиція, Шоне. -Знаю.
Я чув, що в новенького на виступі дуже важлива партія.
Тож я вирішив дати йому кілька порад. Вілле, маєш хвилинку?
-Ні, в нас репетиція. -Нічого.
Шоне, якщо це через пейнтбол, пробач, я…
Забудь. Усе добре. Себе не зміниш.
Розумію.
Це ти про що?
Я знаю, хто ти насправді.
Вілл Гокінс.
Вандалізм,
хуліганство, порушення комендантської години.
Крадіжка авто.
Ти брехав.
Ти просто шахрай.
Ти мусиш розповісти Ейвері.
Або це зроблю я.
Слухай.
Я хочу вчинити правильно.
Так.
Аякже.
Так тримати.
Гей.
-Привіт, Джордже. -Спокійно.
Ви бачили Вілла?
-А що? Щось сталося? -Не знаю.
До нас на репетицію прийшов Шон і щось йому сказав.
-І Вілл кудись пішов. -Стоп, Шон? Що він сказав?
Гадки не маю.
Що ж, зараз дізнаємося.
Ходімо.
Мені жаль, що ти почуєш це від мене…
Вілл не той, ким здається.
Ти про що?
Кузена питай.
Сім шкіл за сім років. Двадцять два дитбудинки.
-Себе не зміниш. Розумію. -Батьки б дуже тобою пишалися.
Вандалізм, хуліганство.
Вона не западе на крадія машин.
Я вирішила вірити. На те вона й віра, еге ж?
Ти просто шахрай.
Мені жаль, але це правда.
Він тобі бреше. Повір мені.
Який ти відважний.
План втечі ніколи не зайвий.
Вілле.
-Тату! -Привіт, сонце.
-Можна твої ключі? -Куди їдеш?
Шон щось сказав Віллу.
Не знаю, що саме. Проте я зайшла в його хатину.
Усі речі зникли. І він теж.
-Я його пошукаю. -Ні.
Я сама.
Днями він намагався щось розповісти,
не знаю що, але він мене вислухає, якщо я його знайду.
Довірся мені.
Вілле.
Вілл, стій, куди ти йдеш?
Слухай, я все знаю. Принаймні частину.
Це все неважливо. Прошу, сідай у машину.
-Ми про все поговоримо. -Нема про що говорити.
То що? Ти просто втечеш?
-Такий ти? Такий справжній Вілл? -У мене нікого немає, Ейвері.
У мене нема тата, який дбатиме про мене, нема чарівного садочка.
Це нечесно.
Твоя правда. Це нечесно.
Нечесно, що в мене забрали батьків.
Що я не міг ще хоч раз їм сказати…
Ти нічого про мене не знаєш. Не вдавай, що тобі не начхати.
Чому ж я стою тут з тобою?
-Це ти скажи. -Бо мені не байдуже.
-Бо тебе все одно люблять. -Хто? Бог?
Так!
То де він був? Де?
Тої ночі він мене не забрав, а лишив.
Він не помагав мені ні тоді, ні опісля.
Що це за Бог такий?
Розкажи.
Знаєш що? Не треба. У мене все добре. Ясно?
Хай би що я сказала, зараз ти мені не повіриш, але ти повинен…
Не пробуй мене виправити.
-Вілле, я й не пробую. -Ага, точно.
Добре, подивись на мене.
-Скажи, що все це нічого не означало. -Відійди.
Ні. Ти не можеш сказати це, дивлячись мені в очі.
-Бо знаєш: це неправда. -Це нічого не означало.
Що?
Нічогісінько.
То я піду?
Так, іди.
До речі, ти брешеш не так добре, як вважаєш.
Я так довго жив з болем,
що звик брехати.
Правда ранить, а вона в тому,
що я лише робив собі гірше.
Я розвернуся. Прямо зараз.
Бо нарешті я зрозумів:
моє місце тут.
Я цілу вічність шукав,
хоча завжди знав:
любов — відповідь у морі запитань.
Я більше не боюся.
Моє місце тут.
Я так довго тримався,
а тепер за мене тримаєшся ти.
Уперше за довгий час
я почуваюся, як удома.
Я стою тут сьогодні
і знаю напевне:
моє місце тут.
Я цілу вічність шукав.
Хоча завжди знав:
любов — відповідь у морі запитань.
Я більше не боюся.
Моє місце,
моє місце тут.
Моє місце тут.
Ласкаво просимо на шоу талантів!
Ого, Крістін, я дивлюся на цифри, і після такого виступу
Лазурові Апостоли лідирують з відривом.
Нам гаплик.
Ти зробила, що могла. Усе буде добре. Ми гарно розважимося.
Знаю.
Ти його знайшла?
Так.
-Я його знайшла. -Що таке? Ти в порядку?
-Вона… Джордже, вона… -Я пробувала.
Не думаю, що він вернеться.
Це ще не кінець! Нас чекає останній виступ Вердеc Максимус!
Мій синочок Джордж. Це буде епічно!
-Покажи їм. -Дякую, мамо.
Я збрехав.
Що?
Це багато означало.
Усе це.
Дякую, що поїхала за мною.
Дякую, що вернувся.
Пробач, що…
Фанати чекають.
-Ще поговоримо. -Добре.
-Іди вже. -Добре.
Іди!
Я й не думав, що потраплю сюди.
Не міг спланувати, не міг здогадатися.
Я не вірив, коли це казав.
Усе от-от зміниться.
Я зіткнувся зі своїми страхами.
Тепер ніщо мене не стримає. Потрібна була лише крапля любові.
Я не стану таким, як раніше. Я саме там, де хотів бути.
Я нікуди звідси не піду.
Нема нічого кращого.
Нам добре, і ми танцюємо разом у ритмі нашого життя.
Краще просто не буває.
Нема нічого кращого, нас осяює світло,
а ми рухаємося в ритмі нашого життя.
Краще просто не буває.
Під зіркам нас осяює Божа любов.
Небо ще не бувало таким ясним.
У цьому сенс життя.
Саме тут я знайшов себе.
Нема нічого кращого. Нам добре,
і ми танцюємо разом у ритмі нашого життя.
Краще просто не буває.
Нема нічого кращого, нас осяює світло,
а ми рухаємося в ритмі нашого життя.
Краще просто не буває.
Увесь тиждень аж до самого кінця команди відчайдушно змагалися між собою.
Я всіма вами пишаюся. Проте, Крістін,
перемогу здобуде лише одна команда. Хто ж це буде?
Вердеc Максимус!
Нічого.
Доброго ранку. Який прекрасний сонячний день.
Усі вставайте, кості розминайте.
Щоденне свято починайте.
Це був незвичайний тиждень.
Ви поїдете додому, та не забудете нових друзів.
Сьогодні ми не прощаємося, а кажемо: «До зустрічі».
Ідіть у світ, великий прекрасний світ, і творіть магію.
Я лише хотів тебе привітати. Ти всіх порвав.
Дякую. Мені дуже приємно.
Ти це заслужив.
Ти зможеш.
-Можна з тобою поговорити? -Так. Що таке?
Хочу попросити вибачення.
Не лише ти намагався всіх вразити.
Чувак, забий. Усе нормально.
Наступного року вам гаплик.
Побачимо.
-До зустрічі. -Бувай, друже.
-Привіт. -Привіт. Тут вільно?
Сідай.
То що, вернешся наступного року?
Можливо. А ти будеш тут?
Так.
Тоді, мабуть, приїду.
Привіт.
Здоров.
Я…
На.
Джордже, яка краса.
У коробці 365 листів для тебе. Я писав їх минулого року,
але тематично вони могли б…
Пробач.
Просто…
«Життя пролітає.
Часом потрібно робити паузу, бо все пропустиш!»
Це з мого улюбленого фільму «Вихідний Ферріса Б'юллера».
Ого, Преслі Елізабет Борскі, колись я на тобі одружуся.
Якщо я не зроблю це перша, Джордже Монґомері Танелла.
На.
Бувай.
Вона дала свій номер.
От лихо. Відправити їй смайлик? Може, так прийнято?
Що тепер?
Не знаю. Думатиму, що робити далі.
-Я за тобою скучатиму, старий. -І я за тобою.
Що, хлопці, готові їхати додому?
Ви про що?
Вілле, я дуже хочу, щоб відтепер ти жив з нами.
Звісно, якщо цього хочеш ти.
-Ви серйозно? -То ми тепер справді кузени?
Ні. Ви брати.
Так!
Так! Дякую.
О боже! Дуже вам дякую.
Я знайшов місце, де можу бути собою.
Тепер я знаю, що я чогось варта.
Ми ні секунди в цьому не сумнівалися.
Усе от-от зміниться.
Я відпустив усе й живу далі.
Тільки Бог знає, що я теж.
Потрібна була лише крапля любові.
Ми не станемо такими, як раніше.
Я саме там, де хотів бути.
Я нікуди звідси не піду.
Я саме там, де хотів бути.
Я нікуди звідси не піду.
Нема нічого,
нема нічого кращого,
нам добре, і ми танцюємо разом у ритмі нашого життя
Краще не буває, краще просто не буває!
Нас осяює світло, а ми рухаємося в ритмі нашого життя.
Краще просто не буває!
Краще не буває!
Краще не буває. Краще просто не буває.
На старт.
Надіюся, ми додамо підбірку невдалих кадрів.
Не знаю, де ти лягаєш спати і що називаєш домом.
Не знаю, де ти обідаєш і де говориш по телефону.
Не знаю, чи в тебе є кухар, дворецький чи покоївка.
Не знаю, чи в тебе є задній двір чи гамак у затінку.
-Вілле? -Братику?
Поїхали.
Не знаю, чи в тебе є притулок або місце, де можна сховатися.
Не знаю, чи ти живеш з друзями, яким ти довіряєш.
Не знаю, чи в тебе є рідні, чи ти бачишся з мамою й татом.
Не знаю, чи тебе хтось любить, але тобі точно цього хочеться.
Ходімо зі мною до батьківського дому.
У тата великий будинок і дуже багато місця.
Великий стіл і дуже багато їжі.
Великий двір, де ми зможемо грати в футбол. Тачдаун!
Великий будинок. Мій батьківський дім.
Ні, читається «Авіґевей». Табір, у який ви приїжджаєте на тиждень…
Ні, читається… Секунду.
Окрім того, раз, два.
Непогано. Спробую ще раз.
Пасуй!
Я знаю про великий старий будинок, де для всіх знайдеться місце.
Я знаю, що там багато простору, де можна гратися й бігати.
Я знаю, що тобі бракує любові, а в мене є сім'я.
Я знаю, що в тебе нікого немає, то, може, підеш зі мною?
Ходімо зі мною до батьківського дому.
У тата великий будинок і дуже багато місця.
Великий стіл і дуже багато їжі.
Великий двір, де ми зможемо грати в футбол. Тачдаун!
Великий будинок. Мій батьківський дім.
Ходімо.
-Зачекай. Це теж тобі. -Добре.
Це теж тобі. Тугіше.
-Щось не те. -Спочатку все було добре.
-Це не ввійде у фільм.
Ура! Я в танцювальному мюзиклі. Аж не віриться.
-Краще виплюнути? -Авжеж. Кетрін, це непрофесійно.
Увага!
Увага! Операторе!
Я завжди на блобі. Так, Шоне. Бо дуже таке люблю.
Це не за сценарієм. Доведеться вирізати.
-Преслі! -Мій найкращий дубль!
-Зайди всередину! -Найкращий!
Зайди всередину! Це був мій Оскар!
Шон поводиться, як гад, дубль перший.
У мене жахливий вигляд.
Великий будинок. Мій батьківський дім.
У тата великий будинок і дуже багато місця.
Великий стіл і дуже багато їжі.
Великий двір, де ми зможемо грати в футбол.
Великий будинок. Мій батьківський дім.
Це класика.
Який точний опис.
Почнемо спочатку?
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська