Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NADA NA HORIZONTU
Svi oni sanjaju i nadaju se poći nekamo
da bi ostvarili svoj san.
To su većinom mladi ljudi, što je vrlo tužno.
Prije su to bili 30, 35-godišnjaci
no sada stižu djeca od četiri do 17 godina.
To je vrlo tužno, ogromna pošast za Eritreju…
GANDHI NPO
…i za druge, jer to sve nas čini nemoćnima.
Ne znamo više što činiti.
Etiopija je oduvijek bila gostoljubiva prema izbjeglicama.
To je kolijevka čovječanstva
u kojoj je pronađen prvi ljudski kostur.
Danas je poznata kao zemlja kršćanstva u Africi.
MONSINJOR MUSIE GHEBREGHIORGHIS EPARH EMDIBIRA
Đakon Filip krstio je eunuha etiopske kraljice
37. godine.
Kada ne postoji mir, ljudi bježe
tamo gdje mogu pronaći mir.
U ovom trenutku, oko…
700 000 izbjeglica nalazi se u Etiopiji.
Dolaze iz Eritreje, Južnog Sudana,
iz Somalije, iz različitih nacija koje okružuju Etiopiju,
a Etiopija je oduvijek bila gostoljubiva nacija.
PREMA IZBJEGLIČKOM KAMPU MAI AINI
Ovo je glavni ulaz Mai Aini,
drugog izbjegličkog kampa, u kojem je 11 500 izbjeglica.
U ovom kampu proveli smo mnogo projekata.
UNHCR daje 15 kg pšenice.
Ponekad daje ulje, sol i šećer, ali to je rijetko.
Da bi se integrirali, izbjeglice pokreću manje poslove
poput otvaranja restorana, kafića.
Svih ovih 11 800 izbjeglica su Eritrejci.
Svi su Eritrejci, ovo je eritrejski kamp.
Postoji pet eritrejskih izbjegličkih kampova u Etiopiji.
Prvi je Shimelba,
drugi je Mai Aini, treći je Mai-tsabri,
četvrti je Hitsats i peti Endabaguna,
koji služi kao kamp za razvrstavanje djece
i onih koji dolaze…
koji se potom raspoređuju u druge kampove.
Mogli bi ostati pet godina, sedam godina.
To ovisi o preseljenju, premještaju u treću zemlju.
Oni su na popisu, šalju ih kad dođu na red.
Ostavili su svoje obitelji, roditelje,
suprugu i djecu, supruga i djecu.
Ostavili su mnogo, ostavili su svoju povijest.
UNHCR ovdje objavljuje
sve informacije o preseljenju.
Ljudi ovdje dolaze čitati
i tada znaju jesu li pozvani iz ureda UNHCR-a.
Izgradili smo 50 od ovih kuća za žene iz ranjivih skupina.
Kad su stigle, bili su silovane i mučene
i ove smo kuće izgradili za njih.
Ovamo gore postoji pravoslavna crkva.
Zatim tu je katolička crkva,
a tamo dolje je džamija.
Živjela sam ovdje dvije, tri godine.
Ovo su sobe.
Ovi su kreveti izrađeni od betona i terakote.
Tvrdi, svakako su dobri za leđa!
Tamo je zahod.
Ovo je bilo moje sklonište…
tri, četiri godine, rekla bih.
Ovo je sjedište Udruge Gandhi u kampu Mai Aini.
Ovo što se upravo istovaruje je hrana za djecu.
Ovdje imamo više od 850 djece od tri do šest godina.
Kuhamo im jedan obrok dnevno.
Spremamo ga prije škole,
to je predškolski obrok.
Mnoga djeca imaju svoje roditelje, druga nemaju,
neka su s bakom, ujacima i tako dalje.
Maloljetnici su, maleni, neki su od njih bez pratnje.
Ovdje smo više od deset godina, gotovo 11.
U PRIJEMNOM CENTRU ENDABAGUNA
Ovi su ljudi upravo stigli.
Nemaju ništa, djeluju uplašeno i bojažljivo
jer su hodali otprilike tri i pol dana
da bi stigli do granice i bili primljeni.
Najmlađe dijete ima sedam mjeseci.
Najstarije ima četiri godine,
dakle od sedam mjeseci do četiri godine.
Na njihovim licima možete vidjeti da su umorni, iscrpljeni,
ali postoji i tračak nade
da će im netko pomoći
i razumjeti njihovu patnju.
Ovaj ima 12 godina.
11 godina.
14 godina.
Morali su pobjeći da bi izbjegli odlazak u vojsku.
Došli su sami, bez roditelja.
Pobjegli su.
Kaže da za većinu njih obitelji ne znaju gdje su.
Rekao je da su ga vidjeli kako bježi.
No ne znaju gdje su.
Umorni su, iscrpljeni,
jer dva dana gotovo ništa nisu jeli ni popili.
On ima šest godina,
također je pobjegao sam.
Gotovo su svi pobjegli sami.
Rekao je da je pobjegao,
a njegovi su roditelji, obaviješteni od tamošnjih zemljoradnika,
pokušali trčati za njim.
Trebalo je gotovo tjedan dana da bi,
sam, polako, zastao na granici…
da ga ti zemljoradnici ne bi pronašli
i poslali ga natrag ili predali policiji,
a policija bi ga pretukla.
Bili bi ga ozlijedili.
Pitala sam ga: „Što će tvoja obitelj sada učiniti? Hoće li znati gdje si?“
A on kaže: „Siguran sam da će vojska i zemljoradnici
reći mojoj rodbini da sam stigao do granice."
Svi kažu da žele učiti.
U KAMPU MALOLJETNIH IZBJEGLICA BEZ PRATNJE
U ovih pet kampova imamo…
U nekima 7 000, a u drugima 13 000 ili 12 000 ljudi.
Tužna stvar koju sam u posljednje vrijeme primijetila u ovim…
Radim ovdje u Etiopiji gotovo 17 godina,
za izbjegličke kampove i izbjeglice.
Ali nikada nisam vidjela da djeca dolaze.
Posljednje tri godine viđam djecu
od četiri do 17 godina.
Postoji neprekidan protok mladih.
Pitam se, „Tko je ostao u Eritreji?“
Neki sam dan upoznala četverogodišnjakinju,
koja se zove Dahab.
I rekla mi je…
Povukla me za suknju i rekla:
„Jesi li vidjela moju majku?“ Rekla sam joj, „Ne, nisam je vidjela.“
Rekla je: „Uslikaj me. Pošalji sliku mojoj mami.
Tako će ona vidjeti moju fotografiju i doći paziti na mene.
Jer ja bez nje ne mogu spavati.“
Četverogodišnja djevojčica. Pitala sam je: „Kako si došla ovdje?“
Rekla je: „Tu smo ja, moj brat i moj drugi brat. Bilo nas je pet.
Moja majka nam je rekla da prijeđemo granicu.
Ona je ostala s ostalima.
Mi smo prešli, ali ona je uhićena.“
Ova djevojčica je tražila svoju majku.
Govorila je: „Molim te, nađi moju majku,
jer ne mogu spavati.“ Pitala sam je: „Gdje želiš otići?“
„Želim ići u Europu.“ „Zašto u Europu?“
„Jer želim učiti.“
Ima četiri godine.
Kad mi četverogodišnjakinja to kaže…
moja praznina, tuga i ljutnja rastu.
Pokazat će mi svoju sobu.
Jedan, dva, tri…
četiri? Četvero njih spava ovdje.
Šest, sedam, osam!
Aha! Naučio je brojati na talijanskom u Asmari u Eritreji.
Hej!
Rođena sam u Eritreji.
Ja sam Eritrejka. Rođena sam u Asmari, u velikoj obitelji.
S ocem koji me volio i još divnijom majkom
koji su me naučili životnim vrijednostima
i kojima zahvaljujem.
Otvorili su za mene put ljubavi, suosjećanja, davanja…
i povrh svega ljubavi.
Studirala sam tamo, u Asmari, pohađala predfakultetski studij,
zatim otišla u Italiju i upisala se na sveučilište Cattolica.
Završila sam studij te otišla u Indiju
studirati ajurvedsku medicinu.
Radila sam za veliku multinacionalnu kompaniju.
U jednom trenutku, tijekom putovanja u Sudan,
srela sam petero djece.
Govorim vam kako sam započela ovu aktivnost.
Ta su djeca bila u dobi od pet, šest, sedam i 13 godina.
Vidjela sam ih da sjede na podu
i upitala: „Što radite?“
Nisu mi odgovorili, držali su glave dolje
i ignorirali me, ušli su u stanje potpunog mutizma.
Zatim sam otišla. Vratila sam se dan poslije…
i opet vidjela istih petero djece.
Zaustavila sam se opet i upitala: „Mogu li vam pomoći?“
Najstariji, koji je imao oko 13 godina, ustao je i rekao:
„Ne, ne trebamo nikakvu pomoć.“
Upitala sam ga: „Ali, kako živite?
Imate li obitelj? Kako ste došli ovdje?“
„Ne, pobjegli smo iz Eritreje jer su naše kuće bombardirane.“
Pitala sam ga: „Jeste li braća?“
„Ne, nismo braća, ovdje smo se upoznali.“
„I kako živite?“
Najstariji, koji je pričao u ime drugih,
rekao je: „Ne brini, prosit ću
da bi oni mogli učiti.“
„Kako ćeš to učiniti?“
„Mogu ja to. Ja sam njihov otac i njihova majka.
Nemamo više nikoga drugoga.“
I to je za mene bio okidač.
„Imaš gotovo sve i još se žališ?“
I vidiš tu beskrajnu velikodušnost
trinaestogodišnjeg dječaka koji te podučava
vrijednostima koje su te naučili roditelji,
i koje si možda nakratko zaboravila. „Probudi se!“
Tada sam počela brinuti o djeci,
izgradili smo im kuću
uz podršku braće kapucina.
Postigli smo da uče
i svi još žive zajedno.
Završili su željene studije.
Jedan je zubar, drugi stolar,
treći električar.
Stvorili su veliku nuklearnu obitelj
i pomažu djeci sličnoj njima.
Odatle sam krenula drugim putem:
slijedeći svoj narod, Eritrejce,
ma gdje se oni nalazili.
Pustinja Sinaj, Egipat,
Sudan, Tunis
ili Libija.
Moje prvo iskustvo bilo je na Sinaju, kad su…
kada su mi rekli da se mnogo Eritrejaca,
i općenito mnogo Afrikanaca,
nalazi u državnim zatvorima.
Bili su u Arishu, Rafahu, Azouliju.
U svim tim područjima bilo je 15 zatvora
sa otprilike 300, 400 Afrikanaca.
Zato sam pitala mogu li ih posjetiti, jer sam im htjela pomoći.
Policija mi je dozvolila ući u zatvore,
pa sam ušla s časnom sestrom Munom, koja mi je pomogla.
Donijele smo hranu, odjeću, lijekove.
Tada smo rekle: „Moramo nešto poduzeti da ih izvučemo odavde.“
Pitale smo etiopsku vladu za dopuštenje
i velikodušno su nam dopustili
da ih dovedemo u Etiopiju kao izbjeglice.
Još uvijek izdaju dozvole
za dolazak u Etiopiju,
zatim ih šalju u izbjegličke kampove
da ne bi bili u zatvorima
izloženi bolestima i patnji.
Oslobodili smo ukupno gotovo 8500 ljudi.
Razni su donatori priskočili u pomoć jer su letovi skupi.
Mi smo Eritrejci, svi smo mi Eritrejci.
Svi mi, muškarci i žene.
Razlog frustracije zbog koje smo…
prešli u drugu zemlju nedostatak je pravila i zakona.
Ljudi u našoj zemlji nemaju moć.
Zato mnogi napuštaju vlastite domove i bježe iz zemlje.
Jako sam sretan što ste me ovako dočekali
i mirno ću vam reći sve što moram reći.
Naši ljudi poznaju pravila i zakone naše zemlje.
Ali, ako kažemo nezgodne stvari, iskorijene nas poput loše trave
i bace u zatvore, gdje su skončali mnogi ljudi.
Mladi su dovedeni na mjesto zvano Sawa,
maltretirani su i pretučeni.
Odveli su ih bez obavještavanja roditelja.
To je ono što se dogodilo
i zbog toga smo iskorijenjeni i prisiljeni pobjeći.
Ne možemo se boriti protiv te situacije,
jer se ona ne može riješiti ili promijeniti nekom vrstom borbe.
Ljudi su radije napuštali zemlju.
Ljudi koje ste vidjeli nikada nisu krali niti počinili ikakav zločin.
No zbog toga su morali pobjeći iz zemlje.
Kada dođemo u susjedne zemlje poput Somalije ili Etiopije,
često nas pitaju zašto se dosad nismo borili.
Međutim, kad bismo se borili došlo bi do velikog prolijevanja krvi.
Ono što dobijete krvoprolićem uvijek su ponovna krvoprolića.
Stariji ljudi su ti koji pobjegnu,
jer nisu prisiljeni pridružiti se vojsci,
ne prisiljava ih se na bilo što.
No imaju li djecu koja su pobjegla
i Sudan ili Izrael,
vlada im kaže: „Dovedi svoju djecu natrag
ili plati 50 000 nakfa."
Dvije godine mogu živjeti s 50 000 nakfa.
Pa odakle bi ih pribavili?
I onda pobjegnu.
Ostavljaju sve i bježe.
Mnogo mi starijih ljudi kaže:
„Alga, odvedi nas u našu zemlju. Želimo umrijeti kod kuće.“
Tako sam dospjela ovamo.
Najprije sam živjela u regiji Barka,
u mjestu Enjehai.
To je novo mjesto i preselila sam da bih bila poljoprivrednica.
Dok sam bila tamo, moja su djeca pobjegla iz zemlje.
Tada je vlada zatražila da platim 200 000 nakfa
jer su moja djeca pobjegla.
Kad se to dogodilo, tražila sam neko vrijeme da nađem novac.
Pobjegla sam avionom, jer sam imala putovnicu.
Jesi li stigla u Etiopiju?
Otišla sam u Keniju, pa iz Kenije u Etiopiju.
Zbog toga sam daleko od svoje djece
koja žive ovdje i tamo.
Zbog svega toga živim ovdje. Patim,
imam dijabetes i visoki krvni tlak.
U IZBJEGLIČKOM KAMPU SHIMELBA, S 60 % KUNAMA
Narod Kunama došao je s rijeke Nil.
Više od 150 godina…
živjeli su u okolici rijeke zvane „Tsona“…
EZEKIEL CHANNE, ANTHROPOLOG KUNAMA
…odnosno rijeke Gash.
Živjeli su na tom području,
i njihovo jedino zanimanje bilo je sadnja i obrađivanje zemlje.
U tom trenutku…
nisu imali nikakve službene propise.
Nisu imali nikakvu upravu, nisu imali nikakvu organizaciju.
Živjeli su jednostavno, izvršavajući svoje dužnosti.
U toj je fazi narod Kunama imao svoju veliku kulturu,
tradiciju i svoju religiju.
Bog naše religije zove se Dungun.
Rođen sam 1990. godine
u južnoj regiji Mekel.
Studirao sam u regiji Gash-Barka.
Njezin glavni grad je Barentu.
Završio sam školovanje u vojnoj službi.
Tada sam upisao fakultet i studirao antropologiju.
Diplomirao sam nakon dvije godine
i poslali su me u moju regiju.
U to vrijeme vidio sam puno diskriminacije…
prema sebi i svojoj zajednici.
Patimo, imamo mnogo problema
zbog tih diskriminacija.
Najzad sam odlučio pobjeći u susjednu zemlju,
koja se zove Etiopija.
Kada sam pobjegao iz Eritreje,
najprije sam pronašao nekoga tko je znao put
do granice.
Pristao je odvesti me i složio sam se tada s njim.
Došao je u Barentu
i odveo me iz Barentua
prema sjeveru, na područje zvano Shambuko.
Bilo je oko ponoći,
možda 23 h.
Odlučili smo otići do područja granice.
Bili smo blizu granice,
bila su 24 h.
Rano ujutro pobjegao sam s granice u etiopsku vojsku.
Etiopska me vojska odvela do UNHCR-a
u Endebaguni.
Odveli su me od Endebagune do područja moje zajednice
zvano Shimelba.
Mogli bi vam postaviti pitanje, a vi ste imali samo jednu priliku.
Kad bi vas eritrejski vojnici pronašli, postavili bi vam jedno pitanje.
„Želiš li umrijeti ili želiš živjeti?“
U to vrijeme… Ne bih rekao, vrlo je teško.
Jako sam se bojao za svoj život u tom trenutku.
I za svoju obitelj.
Čak i za svoju obitelj.
Da su me pronašli kada sam prešao granicu…
moja bi obitelj bila u opasnosti.
Zbog političkog pitanja.
Zbog diskriminacije naših ljudi.
Moj san ili moja nada,
većinu vremena, nije samo za moj osobni problem.
Želim bolji život za cijelu moju zajednicu.
Godine 615. Muhameda su progonili njegovi ljudi.
Dok su ga njegovi ljudi progonili,
neki kažu da je predložio svojim sljedbenicima da odu u Etiopiju…
gdje bi ih dočekao pravedni kralj.
I tako su Muhamedovi sljedbenici stigli u Etiopiju 615. godine,
a dočekao ih je car, tadašnji kralj.
Njihovi su progonitelji došli u Etiopiju…
nastaviti s progonom,
no kralj ih je branio jer…
kada je upitao sljedbenike:
„Zašto vas progone?“
Oni su rekli: „Štovali smo različite bogove,
bili smo politeisti,
došao je Muhamed i rekao nam da postoji samo jedan Bog.
Naučio nas je kako moliti, kako postiti,
klanjati se i hodočastiti.“
Kršćanski je kralj bio zadivljen.
„I mi molimo, i mi postimo.
Imate dobru religiju i moram vas braniti.“
Tako je i učinio, a oni su još uvijek ovdje.
U današnje vrijeme
izbjeglice nisu samo muslimani.
Želim razlikovati Sinaj trgovaca ljudima,
i onaj državnih zatvora.
Nikada nismo imali problema s državnim zatvorima.
Zbog kompromisa s policijom i uz pomoć imigracijskog ureda
i etiopske vlade
koja prihvaća izbjeglice,
uspjeli smo ovdje dovesti 8500, 8700 ljudi.
Drugi problem, najdramatičniji i najtužniji,
trgovina je ljudima.
Rašaidi su prodavali ljude iz Sudana.
Odatle ih je kupovalo egipatsko pleme
koje je trgovalo ljudima i organima.
Prodavali su se u pet etapa.
U prvoj bi etapi platili određeni iznos.
U drugoj se povećavao. U trećoj se povećavao i tako dalje.
Sve dok, u zadnjoj etapi,
ne bi tražili otkupninu od 60 000 američkih dolara.
Kroz ovaj put od pet prodaja,
bilo je patnje i mučenja.
Pitali bi dječake i djevojčice:
„Imaš li obitelj u inozemstvu?“
A onda bi rekli: „Ako ne platiš,
uzet ćemo ti bubreg ili rožnicu. Ubit ćemo te.“
Uplašili bi se i rekli:
„Da, imam rodbinu, moji su siromašni roditelji u Eritreji.“
Zatim bi ih pitali za brojeve telefona.
Natjerali bi ih da nazovu svoje obitelji satelitskim telefonom
i mučili bi ih dok bi razgovarali sa svojim obiteljima
Na njih bi sipali spaljene plastične vrećice.
Vikali su, a obitelj s druge strane
čula bi ih kako vrište i govore: „Ubijaju me, pomozite mi,
ne znam što da činim, traže otkupninu od 10 000 dolara.“
Obitelj bi s druge strane vikala, neke bi se majke onesvijestile,
jer nisu mogle trpjeti da njihova djeca vrište.
Rekli bi im: „Dajte nam vremena.“
Tjedan, deset, 15 dana.
Trgovci bi prihvatili.
Imajte na umu da su ljudi s njima
bili vezani lancima na nogama i rukama.
Dok su čekali isplatu otkupnine,
obitelji su uokolo molile novac,
pitajući rodbinu da im pomogne.
Nema obitelji u Eritreji koja nije prošla ovu patnju.
Nema obitelji u Eritreji koja nije vidjela svoje dijete
kako umire u Mediteranu ili pustinji Sahara,
ili u pustinji Sinaj.
Bilo je i djevojaka koje su otete iz Eritreje,
iz unutrašnjosti Asmare
i prodavane su dok nisu stigle u Egipat
preko tih trgovaca.
Šesnaest, 17-godišnje djevojke
koje su čuvari silovali pet, šest puta dnevno.
Zamislite 16, 17-godišnjakinju koju siluju…
bez predaha, svaki dan.
Kada smo ih oslobodili, upoznali smo djevojke
koje su bile potpuno uništene,
tjelesno i mentalno.
Priča o Smret,
oteli su je s prijateljicom kad je imala 14 godina…
i…
doveli su je u Sinaj.
Prodavana je od jednog trgovca ljudima do drugog.
Tražili su 40 000 od obitelji koja ih nije imala.
Pa su rekli: „Ne brini, neka plate što god mogu,
u protivnom ćemo te ubiti.
Mi radimo svoj posao i dobivamo svoj novac
jer smo te kupili,
tako da nam se novac mora vratiti.“
Nije razumjela.
Svaki put kad bi je dodirnuli, onesvijestila se.
Silovali su je iako je pala u nesvijest.
Tu smo djevojku oslobodili i doveli je u Etiopiju.
Svaki put…
Ona dobije panični napadaj svaki put kad joj netko priđe.
Ne razumije… „Što ova osoba želi?“
Dječaci također.
Dječaci, osim što su pretučeni,
doživljavali su i strujne udare.
Zalijevali bi ih vodom, stavljali im elektrode
i puštali struju.
To su činili sve dok se ne bi onesvijestili.
Tako su bili mučeni.
Bilo je…
Oslobodili smo njih 750,
no osim ovih 750, koliko ih je umrlo?
Koliko smo tijela pronašli u pustinji?
Koliko smo odbačenih tijela pronađenih u pustinji
uzeli i odnijeli u mrtvačnicu?
Toliko puno dječaka i djevojčica.
Ponekad se zapitam:
„Ovaj Sinaj bio je zemlja kroz koju su prolazili svi proroci,
ali na kraju je to i zemlja u kojoj je…
umrlo gotovo 10 000 Afrikanaca.
Mučenje, krađa organa,
nitko nije zapitao gdje su ili što im se dogodilo.
Usred patnje postoje ljudi koji su velikodušni i pomažu.
Na ovome moram zahvaliti obitelji Shama Ahmeda.
On je imam, koji još uvijek živi, mladić.
Riskirao je svoj život poput mene
da bi oslobodio te zatvorenike koje nije poznavao.
Pretučena sam u Libiji jer smo htjeli osloboditi neke ljude,
a također i na Sinaju.
No to su tjelesne patnje.
One druge…
Druge batine koja sam dobila bile su puno dublje.
Kada sam podizala tijela…
dječaka i djevojčica u pustinji
i nisu imali lica,
jer su bila spaljena da ih se ne bi prepoznalo.
To je bila nevjerojatna tragedija. Nepodnošljivo.
Isti užasan osjećaj imala sam na Lampeduzi
kad sam vidjela sva ta tijela, sve te grobove,
tu djecu.
Kada su ih uzeli izgledali su poput anđela,
kao da nisu umrli.
Njihovi su roditelji umrli…
možda su ih i ribe pojele.
Sav ovaj ljudski užas,
sve ovo zlo…
Pitam se:
„Jesmo li dosegli vrhunac?“
Voljela bih biti glas za one koji nemaju glas.
Ne znam, pokušavam.
U PRIJEMNOM CENTRU ENDABAGUNA
Ne osjeća se dobro.
Ne osjeća se…
Uplašila se, rekla je: „Svi ovi ljudi…
Tko je kod kuće s obiteljima? Jesu li sami?“
Unatoč tome što sam vidjela toliko njih koji dolaze
i odlaze u Europu,
ipak…
Previše je, kad vidim sve ove tužne oči
koje vide nadu na horizontu.
Nadu da će u budućnosti moći studirati,
postati netko.
Također i nadu za povratak u svoju zemlju da pokušaju pomoći.
Usred toliko patnje…
pomogli su mi da vidim njihovim očima, da vidim nadu.
Nadu u bolju budućnost.