Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NADĚJE NA OBZORU
Všichni z nich mají sny a doufají, že se dostanou někam,
kde svých snů dosáhnou.
Většinou jde o mladé lidi, což je velmi smutné.
Předtím šlo o lidi ve věku okolo 30 a 35 lety,
teď ale přichází děti od čtyř do sedmnácti let.
Je to opravdu smutné, obrovská morová rána pro Eritreu…
NEZISKOVÁ ORGANIZACE GANDHI
…a také pro ostatní, protože to z nás všech dělá bezmocné.
Už nevíme, co dál dělat.
Etiopie byla vždy zemí, která vítala uprchlíky.
Je to kolébka celého lidstva,
našli zde první lidskou kostru.
Dnes je známá jako křesťanská země Afriky.
EPARCHIE EMDIBIR
Jáhen Filip pokřtil eunucha královny Etiopie
v roce 37 př. n. l.
Když lidé postrádají mír, pokouší se utéct
na místa, kde mír můžou najít.
V tuto chvíli…
je v Etiopii okolo 700 000 uprchlíků.
Přicházejí z Eritreje, Jižního Súdánu,
Somálska a dalších zemí obklopujících Etiopii
a Etiopie je vždy vítala s otevřenou náručí.
UPRCHLICKÝ TÁBOR MAI AINI
Toto je hlavní vstup do Mai Aini,
druhého uprchlického tábora, kde je 11 500 uprchlíků.
V tomto táboře jsme uskutečnili hodně projektů.
UNHCR posílá 15 kg pšenice.
Občas pošle i olej, sůl a cukr, ale to jen zřídka.
Aby se uprchlíci začlenili, vytváří si malé práce
jako otevření restaurace nebo kavárny.
Všech těchto 11 800 uprchlíků je z Eritreje.
Je to eritrejský tábor.
V Etiopii je pět eritrejských uprchlických táborů.
První je Shimelba,
druhý je Mai Aini, třetí je Mai-tsabri,
čtvrtý je Hitsats a pátý je Endabaguna,
který slouží jako tábor k třídění dětí
a těch, kteří dorazí…
Kde jsou rozděleni do ostatních táborů.
Zůstávají tady okolo pěti, sedmi let.
Záleží na přesídlení, přesunu do třetí země.
Jsou na seznamu a pokud ten dorazí, odchází.
Opustili své rodiny, své rodiče,
manželky a děti, manžely a děti.
Opustili toho tolik, opustili svou minulost.
Tady UNHCR vyvěšuje
veškeré informace o přesídlení.
Lidé si to sem chodí číst,
aby věděli, jestli je volají z kanceláře UNHCR.
Z těchto domů jsme postavili 50 pro zranitelné ženy.
Když dorazily, byly znásilněné a mučené,
tak jsme pro ně vytvořili tyto domy.
Tady úplně nahoře je pravoslavný kostel.
Pak tady máme katolický kostel
a o něco níže je mešita.
Žila jsem tady dva nebo tři roky.
Tohle jsou pokoje.
Tyto postele jsou z betonu a terakoty.
Jsou tvrdé, ale moc dobré pro vaše záda!
Tudy je záchod.
Byl to můj přístřešek…
Řekla bych tak tři nebo čtyři roky.
Sídlo asociace Gandhi v táboře Mai Aini.
Teď se vykládá jídlo pro děti.
Máme tady víc než 850 dětí ve věku od tří do šesti let.
Vaříme jim jedno jídlo denně.
Připravujeme ho před tím, než začne škola,
aby se najedly před studiem.
Hodně dětí má své rodiče, jiné je nemají,
některé jsou tu s prarodiči, strýci a tak.
Jsou nezletilí, malí a někteří jsou tu sami.
Jsme tady více než deset let, skoro jedenáct.
AZYLOVÝ DŮM ENDABAGUNA
Tito lidé právě dorazili.
Nemají nic, bojí se a vypadají vyděšeně,
protože šli pěšky asi tři a půl dne,
aby se dostali k hranicím a byli přijati.
Nejmladší dítě má sedm měsíců.
Nejstarší má čtyři roky, takže od sedmi měsíců po čtyři roky.
Z jejich tváří můžete vyčíst, že jsou unavení a vyčerpaní,
můžete ale zahlédnout i záblesk naděje,
že jim možná někdo pomůže
a bude mít pro jejich trápení porozumění.
Tento chlapec má 12 let.
Jedenáct let.
Čtrnáct let.
Museli utéct, aby se vyhnuli vojenské službě.
Dorazili sami, bez rodičů.
Utekli.
Říká, že rodiny většiny z nich neví, kde jsou.
Říká, že ho viděli utíkat.
Neví ale, kde jsou.
Jsou unavení a vyčerpaní,
protože dva dny skoro nic nepili ani nejedli.
On má šest let,
taky utekl sám.
Skoro všichni utekli sami.
Říká, že utekl
a jeho rodiče, kteří se to dozvěděli od místních farmářů,
se pokoušeli utéct za ním.
Trvalo mu skoro týden,
než se sám pomalu zastavil na hranicích…
aby ho farmáři nenašli.
Poslali by ho zpátky nebo by ho předali policii.
A policie by ho zmlátila.
Ublížili by mu.
Zeptala jsem se ho: „Co teď bude tvá rodina dělat? Budou vědět, kde jsi?“
A on odpověděl: „Jsem si jistý, že armáda a farmáři
půjdou mým příbuzným říct, že jsem dorazil k hranicím.“
Všichni říkají, že chtějí studovat.
TÁBOR PRO NEZLETILÉ UPRCHLÍKY BEZ DOPROVODU
V těchto pěti táborech máme…
V některých 7 000 a v jiných asi 13 000 nebo 12 000 lidí.
Smutné na tom je, že jsem si v poslední době všimla…
Pracuji tady v Etiopii už téměř 17 let,
pro uprchlické tábory a uprchlíky.
Nikdy jsem ale neviděla přicházet děti.
Za poslední tři roky vídám děti
od čtyř do sedmnácti let.
Je tady neustálý příliv dětí.
A já se ptám: „Kdo v Eritreji zůstal?“
Nedávno jsem potkala čtyřletou holčičku,
jmenovala se Dahab.
A ona mi řekla…
Zatáhla mě za šaty a řekla:
„Viděla jste moji mámu?“ Já na to: „Ne, neviděla jsem ji.“
Ona řekla: „Vyfoťte mě a pošlete to mojí mámě.
Ať vidí moji fotku a přijde mě hledat.
Protože bez ní nemůžu spát.“
Čtyřletá holčička. Zeptala jsem se: „Jak jsi se sem dostala?“
Odpověděla: „Jsem tu já, můj bratr a můj druhý bratr, bylo nás pět.
Máma nám třem řekla, ať jdeme k hranicím napřed.
Zůstala pozadu s ostatními.
My jsme hranici překročili, ale ona byla zatčena.“
Ta holčička hledala svou mámu.
Říkala: „Prosím, najděte mou mámu,
protože nemůžu spát.“ Ptala jsem se: „Kam chceš jít?“
„Chtěla bych do Evropy.“ „Proč do Evropy?“
„Protože chci studovat.“
Ve čtyřech letech.
Když mi tohle řekne čtyřleté dítě…
Roste ve mně sklíčenost, smutek a zlost.
Jde mi ukázat svůj pokoj.
Jeden, dva, tři…
Čtyři? Spí tady čtyři.
Šest. Sedm, osm!
Naučil se počítat v italštině v Asmaře v Eritreji.
Hej!
Narodila jsem se v Eritreji.
Jsem Eritrejka, narodila jsem se v Asmaře do velké rodiny.
S milujícím otcem a ještě více milující matkou,
kteří mě naučili hodnotám života,
a za to jim oběma děkuji.
Přivedli mě na cestu lásky, soucitu a dávání…
Ale především lásky.
Studovala jsem v Asmaře a připravovala se na univerzitu,
pak jsem přišla do Itálie a studovala v Cattolice.
Studia jsem dokončila a odešla do Indie,
kde jsem studovala ajurvédskou medicínu.
Pracovala jsem pro velkou nadnárodní společnost.
V jednom okamžiku jsem na cestě do Súdánu
potkala pět dětí.
Takhle jsem s touto aktivitou začala.
Těch pět dětí bylo ve věku pěti, šesti, sedmi a třinácti let.
Viděla jsem je sedět na zemi,
tak jsem se zeptala: „Co děláte?“
Neodpověděly mi a měly hlavy svěšené dolů
a ignorovaly mě, dostaly se do stavu totálního mutismu.
Tak jsem odešla a další den se vrátila…
A těch pět dětí jsem viděla znovu.
Tak jsem se znovu zastavila a zeptala se: „Můžu vám pomoct?“
Nejstarší, který měl asi 13, se zvedl a řekl:
„Ne, nepotřebujeme žádnou pomoc.“
Na to jsem se zeptala: „Ale jak žijete?
Máte rodinu? Jak jste sem přišli?“
„Ne, utekli jsme z Eritreje, protože naše domy byly bombardovány.“
Ptala jsem se: „Jste sourozenci?“
„Ne, nejsme sourozenci, potkali jsme se tady.“
„Jak teda žijete?“
A ten nejstarší, který mluvil i za ostatní,
řekl: „Nedělejte si starosti, budu žebrat,
aby mohli studovat.“
„Jak to zvládneš?“
„Dokážu to, protože jsem jejich otec i jejich matka.
Protože nikoho jiného už nemáme.“
To byl můj podnět.
„Máš skoro všechno a stejně si stěžuješ?“
Pak vidíte tu nekonečnou velkorysost
třináctiletého dítěte, které vás učí
hodnotám, které vás učili rodiče
a které jste možná zapomněli. „Proberte se.“
Od té chvíle jsem se o ty děti začala starat,
postavili jsme jim dům
za podpory kapucínských mnichů.
Díky nám studovaly
a stále žijí společně.
Vystudovaly, co si přály.
Jeden je zubař, druhý tesař
a další elektrikář.
Utvořili velkou nukleární rodinu
a teď pomáhají ostatním dětem.
Pak jsem se vydala na další cestu:
po stopách mých lidí, Eritrejců,
všude, kde jsou.
V Sinajské poušti, v Egyptě,
v Súdánu, v Tunisku,
nebo v Libyi.
Moje první zkušenost v této oblasti byla v Sinaji, když…
mi řekli, že mnoho Eritrejců
a Afričanů obecně,
je ve státních celách.
Byli v Ariši, Rafahu, Azouli.
V každé z těchto oblastí bylo 15 věznic
s přibližně 300, 400 Afričany.
Tak jsem se zeptala, jestli je můžu navštívit, protože jsem jim chtěla pomoci.
Policie mi umožnila do věznic vstoupit,
tak jsem tam šla s jeptiškou, sestrou Munou, která mi pomohla.
Přinesly jsme jídlo, oblečení a léky.
A pak jsme si řekly: „Musíme něco udělat a dostat je ven.“
Požádali jsme etiopskou vládu o souhlas
a ta nám velkoryse vyhověla,
abychom je do Etiopie přivedli jako uprchlíky.
Stále dávají povolení
pro příchod… do Etiopie,
kde jdou do uprchlických táborů,
aby byli venku z věznic,
pryč od nemocí a utrpení.
Osvobodili jsme celkem téměř 8 500 lidí.
Přispěli nám různí dárci, protože lety jsou drahé.
Všichni jsme Eritrejci.
Všichni z nás, muži i ženy.
Původ naší frustrace, která nás přivedla…
k překročení hranic, je nedostatek pravidel a zákonů.
Lidé v naší zemi nemají žádnou moc.
Proto spousta z nás opouští své domovy a odchází ze země.
Jsem šťastný, že jste mě takto přivítali,
a v klidu vám povím vše, co mám na srdci.
Naši lidé znají pravidla a zákony naší země.
Pokud ale řekneme něco nevyhovujícího, jsme vyhubeni jako plevel
a vhozeni do věznic, kde skončila spousta lidí.
Mladé berou na místo zvané Sawa, kde čelí násilí a bití.
Odebrali je, aniž by dali vědět rodičům.
To se stalo,
proto jsme byli donuceni utéct.
S touto situací nemůžeme bojovat,
protože ji nejde bojem vyřešit ani změnit.
Lidé zemi raději opustili.
Ti, které vidíte, nic neukradli, ani nespáchali zločin.
Museli ale z tohoto důvodu utéct ze své země.
Když dorazíme k sousedům, jako je Somálsko a Etiopie,
ptají se, proč jsme doteď nebojovali.
Kdybychom ale bojovali, došlo by ke krveprolití.
Z krveprolití ale pramení jen další krveprolití.
Staří lidé utíkají,
ne protože je nutí vstoupit do armády,
ani do ničeho jiného.
Pokud ale mají děti, které utekly
do Súdánu nebo Izraele,
řekne jim vláda: „Buď své děti přivedete zpět,
nebo zaplatíte 50 000 nakfí.“
Z 50 000 nakfí vyžijí dva roky.
Kde by tolik vzali?
A tak utečou.
Opustí vše a utečou.
Spousta starších mi říká:
„Algo, vezmi nás do naší země, chceme umřít doma.“
Tak jsem se dostala sem.
Nejdřív jsem žila v oblasti Barka,
na místě zvaném Enjehai.
Je to nové místo, kam jsem se přestěhovala na farmu.
Když jsem tam byla, mé děti utekly ze země.
Vláda mě pak požádala o zaplacení 200 000 nakfí,
protože mé děti utekly.
Tehdy jsem požádala o čas k sehnání peněz.
Pak jsem odletěla, protože mám pas.
Šla jste se do Etiopie?
Šla jsem do Keni a pak z Keni do Etiopie.
To je důvod, proč jsem tak daleko od svých dětí,
které žijí tu i onde.
Kvůli tomu všemu žiji zde, trpím,
mám cukrovku a vysoký tlak.
UPRCHLICKÝ TÁBOR SHIMELBA S 60 % KUNAMŮ
Kunamové přišli z oblasti řeky Nilu.
Po více než 150 let…
žili podél řeky zvané Tsona…
EZEKIEL CHANNE, ANTROPOLOG OBYVATEL KUNAMA
…nebo Gash.
Žili v té oblasti
a jejich jedinou činností bylo pěstování a obdělávání půdy.
V tu dobu…
neměli žádná vládní pravidla.
Neměli žádnou správu ani organizaci.
Jednoduše žili svou povinností.
V této fázi měli Kunamové obrovskou kulturu s množstvím
tradic i vlastní víru.
Bůh naší víry se jmenuje Dungun.
Narodil jsem se v roce 1990
v jižní oblasti Mekel.
Studoval jsem v oblasti Gash-Barka.
Jejím hlavním městem je Barentu.
A své vzdělání jsem dokončil ve vojenské službě.
Pak jsem se zapsal na vysokou školu a studoval antropologii.
Po dvou letech jsem dostal diplom.
A pak mě poslali do mé oblasti.
V tu dobu jsem viděl hodně diskriminace…
vůči mně i mé komunitě.
Trápíme se, máme spoustu problémů
kvůli diskriminaci.
A nakonec jsem se rozhodl utéct do sousední země,
do Etiopie.
Když jsem utíkal z Eritreje,
nejdřív jsem našel někoho, kdo znal cestu
k hranicím.
Souhlasil, že mě vezme a domluvili jsme se na čase.
Dorazil do Barentu
a vzal mě z Barentu
na sever do oblasti zvané Shambuko.
Byla tehdy půlnoc,
jedenáct večer.
Rozhodli jsme se jít k hranicím.
Byli jsme blízko hranic
a bylo dvanáct večer.
V brzkých ranních hodinách jsem utekl přes hranice k etiopské armádě.
A etiopská armáda mě vzala k UNHCR
v Endebaguně.
A pak mě vzali z Endebaguny do mé komunitní oblasti
s názvem Shimelba.
Mohli se vás na něco zeptat a měli byste jedinou šanci.
Kdyby vás našli eritrejští vojáci, položili by vám jedinou otázku.
„Chcete zemřít nebo žít?“
V tu chvíli… Nevím, je to těžké.
Měl jsem v tu chvíli strach o svůj život.
A o život mé rodiny.
I mé rodiny.
Kdyby mě našli při překračování hranice…
moje rodina by byla v nebezpečí.
Kvůli politice.
Kvůli diskriminaci našich lidí.
Můj sen, ani má naděje
nejsou jen osobní záležitostí.
Chci lepší život pro celou svou komunitu.
V roce 615 byl Mohamed pronásledován vlastním lidem.
A když byl pronásledován vlastním lidem,
podle některých svým následovatelům navrhl jít do Etiopie…
Kde by je přivítal spravedlivý král.
A tak následovatelé Mohameda dorazili v roce 615 do Etiopie,
kde je přivítal císař, král té doby.
Jejich pronásledovatelé přišli do Etiopie…
Aby pokračovali v perzekuci,
ale král je bránil, protože…
Když se následovatelů zeptal:
„Proč jste pronásledováni?“
Odpověděli: „Uctívali jsme jiné bohy,
byli jsme polyteisté,
Ale přišel Mohamed a řekl nám, že bůh je jen jeden.
Naučil nás modlit se, držet půst,
prostraci i jak se vydat na poutě.“
A křesťanský král byl ohromen.
„My se také modlíme a držíme půst.
Máte dobrou víru a já vás musím bránit.“
A tak učinil a proto jsou stále tady.
V dnešní době
uprchlíci nejsou jen muslimové.
Chci odlišit Sinaj s překupníky
od toho se státními věznicemi.
Nikdy jsme neměli problémy se státními věznicemi.
Díky kompromisům s policií a pomoci imigračního úřadu,
a také díky pomoci etiopské vlády,
která uprchlíky přijímá,
se nám podařilo přivést sem 8 500 až 8 700 lidí.
Dalším problémem, který je dramatičtější a smutnější,
je obchodování s lidmi.
Lidé byli prodáváni ze Súdánu, z Rashaidy.
A odtud byli koupeni egyptským kmenem,
který obchodoval s lidmi a orgány.
Byli prodáváni v pěti fázích.
V první fázi zaplatili určitou částku.
Ve druhé se částka zvýšila, ve třetí se zvýšila a tak dál.
Než v poslední fázi
požadovali výkupné 60 000 dolarů.
V průběhu těchto pěti prodejů
si procházeli utrpením a mučením.
Ptali se chlapců a dívek:
„Máte v zahraničí rodinu?“
Pak jim řekli: „Pokud nezaplatíte,
sebereme vám ledvinu nebo rohovku, zabijeme vás.“
Vyděsilo je to, tak řekli:
„Ano, mám příbuzné, mí rodiče jsou chudí a v Eritreji.“
Pak chtěli jejich telefonní čísla.
Nechali je zavolat rodinám přes satelitní telefon
a při tom, jak mluvili s rodinami, je mučili.
Sypali na ně spálené plastové tašky.
Křičeli a rodiny na druhé straně
je slyšely křičet a naříkat „zabíjí mě, pomozte mi,
nevím, co mám dělat, požadují výkupné 10 000 dolarů.“
Rodiny na druhé straně vykřikovaly, některé matky omdlévaly,
protože nedokázaly poslouchat křik svých dětí.
Řekli jim: „Dejte nám čas.“
Týden, deset, patnáct dnů.
Překupníci souhlasili.
Nezapomínejte, že ti lidé, se kterými byli,
měli řetězy svázané ruce i nohy.
Zatímco čekali na zaplacení výkupného,
rodiny obcházely okolí a žebraly o peníze,
žádaly příbuzné o pomoc.
V Eritreji není žádná rodina, která by si tímto trápením neprošla.
V Eritreji není žádná rodina, která by neviděla své dítě
umírat ve Středozemním moři, Saharské poušti
nebo Sinajské poušti.
Byly tu také dívky, které byly uneseny z Eritreje,
z venkovské oblasti Asmary,
které byly prodávány, dokud se nedostaly do Egypta
přes tyto překupníky.
Šestnáctileté, sedmnáctileté dívky,
které byly znásilňovány opatrovníky pětkrát, šestkrát za den.
Představte si šestnáctiletou dívku, která je znásilňována…
Bez oddechu, každý den.
Když jsme je osvobozovali, setkali jsme s dívkami,
které byly kompletně zničené,
fyzicky i psychicky.
To je příběh Smret,
kterou unesli, když jí bylo 14 spolu s její kamarádkou…
a…
přivedli ji do Sinaje.
Byla prodávána od překupníka překupníkovi.
Požadovali od rodiny 40 000 a ta na to neměla.
Tak řekli: „Neboj, ať zaplatí, co můžou,
jinak tě zabijeme.
Děláme svou práci a dostáváme za ni peníze,
protože jsme tě koupili,
takže sem peníze musí dorazit.“
Nechápala to.
Pokaždé, když se jí dotkli, omdlela.
A i přesto, že omdlela, ji znásilnili.
Tuto dívku jsme osvobodili a přivedli do Etiopie.
Pokaždé…
Dostává záchvat paniky pokaždé, když se k ní někdo přiblíží.
Nechápe to… „Co ten člověk chce?“
Jde i o chlapce.
Chlapci, kromě toho, že je mlátili,
dostávali elektrické šoky.
Lili na ně vodu, dávali na ně elektrody
a pouštěli do nich šoky.
A dělali to, dokud neomdleli.
Takhle byli mučeni.
Bylo tam…
Osvobodili jsme 750 z nich,
ale kromě těch 750, kdo ví, kolik jich umřelo?
Kolik těl jsme našli v poušti?
Kolik vyhozených těl jsme našli v poušti,
které jsme vzali a odnesli do márnice?
Tolik chlapců, tolik dívek.
Občas se ptám sebe sama:
„Tento Sinaj byl zemí, přes kterou přešli všichni proroci,
ale nakonec jde i o zem, kde
zemřelo téměř 10 000 Afričanů.
Mučením, krádeží orgánů,
a nikdo se neptal, kde jsou nebo co se jim stalo.“
Ve všem tom utrpení se ale najdou i lidé, kteří jsou štědří a pomáhají.
Za to musím poděkovat rodině Shama Ahmeda.
Je to imám, mladý muž, který je stále naživu.
Riskoval svůj život, stejně jako jsem ho riskovala já,
aby tyto vězně, které neznal, osvobodil.
V Libyi mě zbili, protože jsme chtěli osvobodit pár lidí,
a taky v Sinaji.
Ale to bylo jen fyzické trápení.
To ostatní…
Další bití, které jsem dostala, se dostalo víc do hloubi.
Když jsem zvedala těla…
chlapců a dívek v poušti
bez tváří,
protože byli spáleni, aby je nešlo poznat.
To byla neuvěřitelná tragédie, neúnosná.
Stejný hrozný pocit jsem měla v Lampeduse,
když jsem viděla všechna ta těla, ty hroby
všech těch dětí.
Když je vzali, vypadaly jako andílci,
jakoby nikdy neumřeli.
Jejich rodiče zemřeli…
možná je sežraly ryby.
Všechny tyto lidské hrůzy,
všechna ta zlomyslnost…
Ptám se:
„Dosáhli jsme vrcholu?“
Chtěla bych být hlasem těch, kteří hlas nemají.
Nevím, snažím se o to.
AZYLOVÝ DŮM ENDABAGUNA
Není jí dobře.
Necítí se…
Byla vyděšená, říkala: „Všichni ti lidé…
Kdo je doma s rodinami? Jsou sami?“
Navzdory tomu, že vidím tolik lidí přicházet
a odcházet do Evropy,
ale…
Je to příliš, vidět všechny ty smutné oči,
které vidí naději na obzoru.
Doufají, že budou moci studovat,
někým se stát.
A taky doufají, že se budou moci vrátit do své země a pomáhat.
Mezi vším tím utrpením…
Mi pomohli dívat se na věci jejich očima, vidět naději.
Naději na lepší budoucnost.