Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HÅB I HORISONTEN
Alle har en drøm og et håb om at komme et eller andet sted hen
og opnå denne drøm.
De fleste af dem er unge mennesker, hvilket er meget trist.
Før var det 30-35-årige,
men nu kommer børn fra fire til 17 år.
Dette er en stor sorg, en enorm plage for Eritrea
og for andre også, fordi det gør os alle magtesløse.
Vi ved ikke, hvad vi skal gøre mere.
Etiopien har altid budt flygtninge velkommen.
Det er menneskehedens vugge,
hvor man fandt det ældste menneskeskelet.
I dag er det kendt som kristendommens land i Afrika.
BISKOP AF EMDIBIR
Diakon Phillip døbte dronningen af Etiopiens eunuk
i år 37 e.Kr.
Når der ikke er fred, forsøger folk at flygte hen,
hvor de kan finde fred.
Lige nu er der omkring…
…700,000 flygtninge i Etiopien.
De kommer fra Eritrea, fra Sydsudan,
fra Somalia, fra forskellige nationer omkring Etiopien,
og Etiopien har altid været en gæstfri nation.
TIL MAI AINI-FLYGTNINGELEJREN
Dette er Mai Ainis hovedindgang,
den anden flygtningelejr, der har 11,500 flygtninge.
I denne lejr gennemførte vi mange projekter.
UNHCR giver 15 kilo hvede.
Nogle gange giver de olie, salt og sukker, men det er sjældent.
For at integrere sig, skaber flygtninge små jobs,
som at åbne en restaurant eller en café.
Alle disse 11,800 flygtninge er eritreanere.
Alle er eritreanere, dette er en eritreisk lejr.
Der er fem eritreiske flygtningelejre i Etiopien.
Den første er Shimelba,
den anden er Mai Aini, den tredje er Mai-tsabri,
den fjerde er Hitsats, og den femte Endabaguna,
der fungerer som en sorteringslejr for børn
og for dem, der ankommer…
…og som derefter fordeles til de andre lejre.
De bliver her i fem til syv år.
Det afhænger af genbosættelse og flytning til et tredjeland.
De er på en liste, og hvis der kommer noget, tager de væk.
De har forladt deres familie, deres forældre,
kone og børn, mand og børn.
De har forladt så meget, at de har forladt deres historie.
Her hænger UNHCR
alle oplysninger om genbosættelse.
Folk kommer her for at læse,
og så ved de, om de kaldes til UNHCR's kontor.
Ud af disse huse byggede vi 50 til udsatte kvinder.
Da de ankom, var de blevet voldtaget og tortureret,
og vi byggede disse huse til dem.
Denne vej fører til en ortodoks kirke.
Så er der en katolsk kirke,
og en moské længere nede.
Jeg boede her i to-tre år.
Dette er værelserne.
Disse senge er lavet af beton og ler.
De er hårde, men gode for ryggen!
Der er et toilet den vej.
Dette var mit hjem i…
…tre eller fire år.
Dette er Association Gandhis hovedkvarter i Mai Aini-lejren.
Lige nu aflæsser de mad til børn.
Vi har mere end 850 børn her fra tre til seks år gamle.
Vi laver et måltid om dagen til dem.
Vi gør dem klar til skole.
Det er næring inden læring.
Mange børn har deres forældre, andre har ikke,
nogle er her med deres bedstemor eller onkel.
De er mindreårige, de er små, og nogle af dem uledsagede.
Vi har været her i mere end ti år, næsten 11.
VED ENDABAGUNA-MODTAGELSESCENTRET
Disse folk er lige ankommet.
De har intet, og de ser bange og frygtsomme ud,
fordi de har gået i tre og en halv dag
for at komme til grænsen og blive lukket ind.
Det yngste barn er syv måneder gammelt.
Den ældste er fire år gammel,
så fra syv måneder til fire år gammel.
Man kan se på deres ansigter, at de er trætte og udmattede,
men der er også strejf af håb om,
at nogen måske vil hjælpe dem
og forstå deres lidelse.
Ham her er 12 år gammel.
Elleve år gammel.
Fjorten år gammel.
De måtte flygte for at undgå militærtjeneste.
De ankom alene uden nogen forældre.
De undslap.
Han siger, at for de fleste af dem ved familierne ikke, hvor de er.
Han sagde, at de så ham løbe væk.
Men de ved ikke, hvor de er.
De er trætte og udmattede,
fordi de næsten ikke har spist eller drukket noget i to dage.
Han er seks år gammel,
han undslap også alene.
Næsten alle flygtede alene.
Han sagde, at han slap væk,
og hans forældre, der blev informeret af landmænd i nærheden,
forsøgte at løbe efter ham.
Der gik næsten en uge, før han kom alene til grænsen…
…for ikke at blive fundet af disse landmænd,
der ville have sendt ham tilbage eller givet ham til politiet,
som så ville have givet ham tæsk.
Gøre ham fortræd.
Jeg spurgte ham: "Hvad vil din familie gøre nu? Vil de vide, hvor du er?"
Og han siger: "Jeg er sikker på, at militæret og landmændene
vil sige til mine slægtninge, at jeg er nået til grænsen."
De siger alle, at de vil studere.
TIL LEJREN FOR ULEDSAGEDE MINDREÅRIGE FLYGTNINGE
I disse fem lejre har vi…
I nogle er der 7,000, i andre er der 12-13,000.
Det triste er, at jeg på det seneste har bemærket…
Jeg har arbejdet her i Etiopien i næsten 17 år
i flygtningelejre med flygtninge.
Men jeg havde aldrig set børn ankomme.
I de sidste tre år har jeg set børn fra fire til 17 år.
Der har været en kontinuerlig strøm af unge.
Jeg spørger mig selv: "Hvem er blevet i Eritrea?"
Forleden mødte jeg en fireårig pige,
hun hed Dahab.
Og hun fortalte mig…
Hun trak i min kjole og sagde:
"Har du set min mor?" Jeg sagde: "Nej, det har jeg ikke."
Hun sagde: "Tag et billede af mig. Send det til min mor.
Når hun ser mit billede, kommer hun og passer på mig.
For uden hende kan jeg ikke sove."
En fireårig pige. Jeg spurgte: "Hvordan kom du herhen?"
Hun sagde: "Det er mig, min bror og min anden bror. Vi var fem.
Min mor bad os tre om at tage hen for at krydse grænsen.
Hun blev tilbage med de andre.
Vi krydsede, men hun blev arresteret."
Denne pige ledte efter sin mor.
Hun sagde: "Find min mor,
for jeg ikke kan sove." Jeg spurgte: " Hvor vil du hen?"
"Jeg vil gerne til Europa." "Hvorfor Europa?"
"Fordi jeg vil studere."
Fire år gammel.
Når en fireåring kommer og fortæller mig dette…
…bliver jeg trist og vred.
Han vil vise mig sit værelse.
En, to, tre…
…fire? Fire af dem sover her.
Seks. Syv, otte!
Jaså! Han har at tælle på italiensk i Asmara i Eritrea.
Jeg blev født i Eritrea.
Jeg er eritreaner. Jeg blev født i Asmara i en stor familie.
Med en kærlig far og en endnu mere kærlig mor,
der lærte mig livets værdier,
og jeg takker dem begge.
De åbnede vejen for kærlighed, medfølelse, gavmildhed…
…og mest af alt kærlighed.
Jeg studerede i Asmara, jeg gik på universitetet,
så kom jeg til Italien og tog til Cattolica.
Jeg afsluttede mine studier og rejste derefter til Indien
for at studere ayurvedisk medicin.
Jeg arbejdede for et stort multinationalt firma.
På et tidspunkt under en rejse til Sudan
mødte jeg fem børn.
Det var sådan, jeg startede på dette.
Disse fem børn var fem, seks, syv, 13 år gamle.
Jeg så dem sidde på jorden,
og jeg spurgte dem: "Hvad laver I?"
De svarede mig ikke, men holdt hovederne nede
og ignorerede mig. De var helt stumme.
Så jeg gik. Jeg kom tilbage dagen efter…
…og så disse fem børn igen.
Jeg stoppede igen og spurgte: "Kan jeg hjælpe jer?"
Den ældste, der var omkring 13, rejste sig og sagde:
"Nej, vi har ikke brug for hjælp."
Jeg spurgte ham: "Men hvordan overlever I?
Har I en familie? Hvordan endte I her?"
"Nej, vi flygtede fra Eritrea, fordi vores huse blev bombet."
Jeg spurgte ham: "Er I søskende?"
"Nej, vi er ikke søskende, vi mødtes her."
"Hvordan overlever I så?"
Og den ældste, der talte på vegne af de andre, sagde:
"Bare rolig, jeg vil tigge, så de andre kan studere."
"Hvordan kan du gøre det?"
"Jeg kan gøre det. Fordi jeg er deres far og deres mor.
Fordi vi ikke har nogen tilbage."
Det antændte mig.
Man har næsten alt, og alligevel klager man.
Og så ser man den uendelige gavmildhed,
som et 13-årigt barn lærer en.
Værdierne fra ens forældre,
som man måske lidt havde glemt. "Vågn op!"
Fra da begyndte jeg at tage mig af børnene,
vi byggede et hus til dem
med støtte fra kapucinerordenen.
Vi fik dem til at studere,
og de bor stadig sammen.
De studerede det, de ønskede.
Den ene er tandlæge, den anden snedker,
en tredje er elektriker.
De dannede denne store nukleare familie,
og de hjælper andre børn som dem.
Derfra begyndte jeg at følge en anden vej.
Jeg fulgte mit folk, eritreanerne,
hvor som helst de var.
I Sinai-ørkenen, i Egypten,
i Sudan, i Tunesien eller i Libyen.
Min første oplevelse på dette område i Sinai var, da…
…de fortalte, der var mange eritreanere, og mange afrikanere generelt,
der sad i statsfængslerne.
De var i Arish, Rafah og Azouli.
I alle disse områder var der 15 fængsler
med omkring 300-400 afrikanere.
Så jeg spurgte, om jeg måtte besøge dem, for jeg ville gerne hjælpe dem.
Politiet lod mig besøge fængslerne,
så jeg tog derhen med en nonne, søster Muna, der hjalp mig.
Vi medbragte mad, tøj og medicin.
Så sagde vi: "Vi må gøre noget for at få dem ud."
Vi bad den etiopiske regering om tilladelse,
der gavmildt gav os lov til at bringe dem til Etiopien som flygtninge.
De giver stadig tilladelser
til at komme til Etiopien,
og de sendes til flygtningelejre,
så de er ude af fængslerne,
væk fra sygdom og lidelse.
Vi befriede i alt næsten 8,500 mennesker.
Forskellige donorer hjalp til, da flybilletter er dyre.
Vi er alle eritreanere.
Alle os, mænd og kvinder.
Den frustration, der har ført os…
…på tværs af landet, er manglen på lov og orden.
Folk i vores land har ingen magt.
Derfor opgiver mange deres hjem og flygter fra landet.
Jeg er taknemmelig for, at I bød mig sådan velkommen,
og jeg vil roligt fortælle jer alt, jeg har at sige.
Vores folk kender reglerne og lovene i vores land.
Men hvis vi siger ubelejlige ting, udryddes vi som ukrudt
og smides i fængsel, hvor mange allerede er havnet.
Unge føres til et sted kaldes Sawa, hvor de får tæsk.
De føres væk, uden at forældrene får besked.
Det var, hvad der skete,
og derfor blev vi udryddet og måtte flygte.
Vi kan ikke kæmpe mod denne situation,
fordi det ikke kan løses eller ændres med kamp.
Folk foretrak at forlade landet.
Folk her har aldrig stjålet eller begået forbrydelser.
Men de måtte flygte fra deres land af denne grund.
Når vi kommer til nabolande, som Somalia og Etiopien,
spørger de, hvorfor vi ikke kæmper imod.
Men gjorde vi det, ville der flyde meget blod.
Blodsudgydelse vil altid kun føre til mere blodsudgydelse.
De ældste er dem, der slipper væk,
for de tvinges ikke med i militæret,
og de tvinges ikke til andre ting.
Men hvis de har børn, der er flygtet
til Sudan eller Israel,
siger regeringen: "Enten henter du dine børn,
eller også betaler du 50,000 nakfa."
De kan leve i to år for 50,000 nakfa.
Hvor skulle de få dem fra?
Så de flygter.
De forlader alt og flygter.
Mange af de gamle siger til mig:
"Alga, for os til vores land. Vi vil dø i vores hjem."
Jeg havnede her på følgende måde.
Jeg boede først i Barka-regionen,
et sted kaldet Enjehai.
Jeg flyttede derhen for at dyrke jorden.
Mens jeg var der, flygtede mine børn fra landet.
Derefter bad regeringen mig om at betale 200,000 nakfa,
fordi mine børn var flygtet.
Jeg bad om lidt tid til at skaffe pengene.
Jeg havde et pas og flygtede med fly.
Kom du til Etiopien?
Jeg tog til Kenya, og fra Kenya kom jeg til Etiopien.
Dette er grunden til, at jeg er langt væk fra mine børn,
der bor her og der.
Derfor bor jeg her. Jeg lider. Jeg har diabetes og forhøjet blodtryk.
VED SHIMELBA-FLYGTNINGELEJREN MED 60 % KUNAMA-FOLK
Kunamaerne kom fra en af Nil-floderne.
I mere end 150 år boede de ved en flod kaldet "Tsona"…
KUNAMA-ANTROPOLOG
…eller Gash-floden.
De boede i det område,
og deres eneste beskæftigelse var at dyrke landet.
Dengang…
…havde de ingen regering.
De havde ingen administration, de havde ingen organisation.
De levede simpelthen ved at gøre deres pligt.
Dengang havde kunamaerne en stor kultur
med traditioner og religion.
Guden i religionen kaldes Dungun.
Jeg blev født i 1990
i den sydlige region Mekel.
Jeg studerede i Gash-Barka-regionen.
Hovedstaden der er Barentu.
Og jeg afsluttede min uddannelse i militærtjenesten.
Derefter tilmeldte jeg mig universitetet og studerede antropologi.
Jeg var færdig efter to år.
Og så sendte de mig til min region.
Dengang oplevede jeg en masse diskrimination…
…mod mig selv og mit fællesskab.
Vi lider og har mange problemer på grund af denne diskrimination.
Og til sidst besluttede jeg at flygte til nabolandet,
som kaldes Etiopien.
Da jeg flygtede fra Eritrea,
fandt jeg først nogen, der kendte vejen til grænsen.
Han gik med til at følge mig derhen.
Han ankom til Barentu
og tog mig med fra Barentu
mod nord til et område kaldet Shambuko.
Det var omkring midnat,
klokken 23,00
Vi besluttede at gå til grænseområdet.
Vi var tæt på grænsen omkring midnat.
Tidligt om morgenen flygtede jeg fra grænsen til den etiopiske hær.
Og den etiopiske hær tog mig til UNHCR
i Endebaguna.
Og fra Endebaguna førte de mig til mit samfundsområde,
som kaldes Shimelba.
De kunne stille et spørgsmål, og man havde kun én chance.
Hvis eritreiske soldater fandt dig, ville de stille dig et spørgsmål.
"Vil du dø, eller vil du leve?"
Dengang… Det var så hårdt.
Jeg frygtede meget for mit liv.
Og for min familie.
Selv for min familie.
Hvis de fangede mig, når jeg krydsede grænsen…
…ville min familie have været i fare.
På grund af det politiske.
På grund af diskriminationen mod vores folk.
Min drøm eller mit håb
er for det meste ikke kun for mig selv.
Jeg ønsker et bedre liv for hele mit samfund.
I 615 blev Muhammed forfulgt af sit folk.
Og da han blev forfulgt af sit folk,
siges det, han foreslog sine følgere at tage til Etiopien…
…hvor de ville blive budt velkommen af en retfærdig konge.
Og så kom Muhammeds tilhængere til Etiopien i 615,
og de blev budt velkommen af kejseren. Kongen på det tidspunkt.
Deres forfølgere kom til Etiopien…
…for at fortsætte forfølgelsen,
men kongen forsvarede dem, for…
…han havde spurgte følgerne:
"Hvorfor bliver I forfulgt?"
De havde svaret: "Vi tilbad forskellige guder,
vi var polyteister,
men Muhammed kom og fortalte, at der kun er én Gud.
Han lærte os, hvordan vi skal bede, hvordan vi skal faste,
prostration, og hvordan man tager på pilgrimsfærd."
Og den kristne konge var forbløffet.
”Vi beder også, vi faster også.
I har en god religion, og jeg må forsvare jer. "
Så det gjorde han, og de er her stadig.
I dag er flygtningene ikke kun muslimer.
Jeg vil skelne mellem menneskesmuglernes Sinai,
og statsfængslernes Sinai.
Vi har aldrig haft problemer med statsfængsler.
Ved at gå på kompromis med politiet og med hjælp fra immigrationskontoret
og den etiopiske regering, der tager imod flygtningene,
lykkedes det os at få omkring 8,500 folk hertil.
Noget andet, som er det mest dramatiske og triste,
er menneskehandel.
Folk blev solgt fra Sudan, fra rashaidaerne.
Derfra blev de købt af en egyptisk stamme,
som handler med mennesker og organer.
De blev solgt i fem etaper.
På første etape betalte de et bestemt beløb.
På anden etape steg det. På tredje etape steg det, og så videre.
Indtil efter den sidste etape,
hvor de bad om en løsesum på 60,000 dollars.
På denne vej med fem etaper
var der lidelse og tortur.
De spurgte drenge eller piger:
"Har I familie i udlandet?"
Og så: "Hvis du ikke betaler,
tager vi din nyre eller hornhinde fra dig. Vi dræber dig."
De blev bange og sagde:
"Ja, jeg har en slægtning, mine forældre er fattige i Eritrea."
Så bad de om deres telefonnumre.
De fik dem til at ringe til deres familier med en satellittelefon,
og mens de talte med deres familier, blev de tortureret.
De kastede brændende plastikposer på dem.
De råbte, og familien på den anden side
hørte dem skrige og sige: "De dræber mig, hjælp mig,
de beder om en løsesum på 10,000 dollars."
Familien på den anden side skreg, nogle mødre besvimede,
for de kunne ikke klare at høre deres børn skrige.
De sagde til dem: "Giv os tid."
En uge, ti dage, femten dage.
Menneskesmuglerne accepterede.
Børnene hos dem var bundet med lænker på hænder og fødder.
Mens de ventede på, at løsesummen skulle betales,
gik familierne rundt og tiggede om penge
og bad pårørende om hjælp.
Der er ingen familie i Eritrea, der ikke har været igennem denne lidelse.
Der er ingen familie i Eritrea, der ikke har set deres barn
dø på Middelhavet, i Sahara-ørkenen, eller i Sinai-ørkenen.
Der var også piger, der blev kidnappet fra Eritrea,
fra Asmara,
og de blev solgt videre, indtil de kom til Egypten
gennem disse menneskesmuglere.
Seksten-syttenårige piger,
som blev voldtaget af deres vogtere fem-seks gange om dagen.
Forestil jer en 16-17-årig pige, der bliver voldtaget…
…hver dag uden pause.
Da vi fik befriet dem, mødte vi pigerne,
som var helt ødelagt,
både fysisk og mentalt.
Historien om Smret,
de kidnappede hende, da hun var 14, sammen med en af hendes venner…
…og…
…de førte hende til Sinai.
Hun blev solgt videre fra en smugler til en anden.
De bad om 40,000 fra familien, som ikke havde pengene.
Så de sagde: "Bare rolig, lad dem betale, hvad de kan,
ellers dræber vi dig.
Vi gør vores job og får vores penge,
for vi har købt dig,
så pengene skal på bordet."
Hun forstod det ikke.
Hver gang de rørte ved hende, besvimede hun.
Men selvom hun besvimede, så voldtog de hende.
Vi befriede denne pige og bragte hende til Etiopien.
Hver gang hun…
Hun får et panikanfald, hver gang nogen kommer tæt på hende.
Hun forstår ikke… "Hvad vil denne person?"
Drenge også.
Udover at drengene får tæsk,
får de elektriske stød.
De hælder vand på dem, påsætter elektroder
og begynder at give stød.
Det gør de, indtil de besvimer.
Sådan blev de tortureret.
Så der var…
Vi befriede 750 af dem,
men udover disse 750, hvor mange er så døde?
Hvor mange lig fandt vi i ørkenen?
Hvor mange dumpede lig fandt vi ikke i ørkenen,
som vi tog med til lighuset?
Så mange drenge, så mange piger.
Nogle gange siger jeg til mig selv:
"Dette Sinai var det land, hvor alle profeterne passerede igennem,
men det er også blevet det land, hvor…
…næsten 10,000 afrikanere er døde.
Tortur, organtyveri,
og ingen har spurgt, hvor de er, eller hvad der skete med dem.
Midt i lidelsen er der mennesker, der er generøse og hjælper.
Der må jeg takke Sham Ahmeds familie.
Han er en imam og en ung mand.
Han risikerede sit liv, ligesom jeg risikerede mit,
for at befri disse fanger, som han ikke kendte.
Jeg fik tæsk i Libyen, fordi vi ville befri nogle mennesker,
og ligeledes i Sinai.
Men det er blot fysiske lidelser.
De andre…
De andre tæsk, jeg har fået, rækker meget dybere.
Da jeg skulle hente ligene…
…af drenge og piger i ørkenen, og de ikke havde noget ansigt,
fordi de var brændt til ukendelighed…
Det var en utrolig tragedie. Uudholdelig.
Jeg havde den samme forfærdelige følelse i Lampedusa,
da jeg så alle disse lig, alle disse grave, alle disse børn.
Da de førte dem væk, lignede de engle, som om de ikke var døde.
Deres forældre var døde…
Måske spist af fiskene.
Al denne menneskelige rædsel,
al denne ondskab…
Jeg spørger mig selv:
"Har vi set det værste?"
Jeg vil gerne være en stemme for dem, der ikke har en stemme.
Jeg prøver i hvert fald.
TIL ENDABAGUNA-MODTAGELSESCENTRET
Hun har det ikke godt.
Hun har det ikke…
Hun blev bange og sagde: "Alle disse mennesker…
Hvem er sammen med familierne derhjemme? Er de alene?"
Jeg har set så mange komme
og tage afsted til Europa,
men…
Det er for meget, når man ser alle disse triste øjne,
der ser håb i horisonten.
De håber at kunne studere i fremtiden
og blive til noget.
De håber også at komme tilbage til deres land for at hjælpe.
Midt i al denne lidelse…
…hjalp de mig til at se håbet med deres øjne.
Håbet for en bedre fremtid.
Tekster af: Jesper Sodemann