Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
TOIVOA HORISONTISSA
Heillä kaikilla on unelma. He toivovat pääsevänsä jonnekin -
toteuttamaan tuon unelman.
Suurin osa heistä on lapsia, mikä on todella surullista.
Aiemmin he olivat 30 - 35-vuotiaita.
Mutta nyt suurin osa on 4 - 17-vuotiaita lapsia.
Tämä on valtava vitsaus Eritreassa.
GANDHI-HYVÄNTEKEVÄISYYSJÄRJESTÖ
Samoin muille, sillä se tekee meistä voimattomia.
Emme enää tiedä, mitä tehdä.
Etiopia on aina toivottanut pakolaiset tervetulleiksi.
Se on ihmisyyden kehto,
josta on löydetty ensimmäisen ihmisen luuranko.
Nykyään se tunnetaan kristinuskon maana Afrikassa.
Diakoni Phillip kastoi Etiopian kuningattaren eunukin -
Herran vuonna 37.
Kun rauhaa ei ole, ihmiset yrittävät paeta paikkaan, josta he löytävät rauhan.
Tällä hetkellä Etiopiassa on noin 700 000 pakolaista.
He ovat tulleet Eritreasta, Etelä-Sudanista,
Somaliasta ja eri maista Etiopian ympäriltä.
Etiopia on aina toivottanut kaikki tervetulleeksi maahan.
MAI AININ PAKOLAISLEIRILLE
Tässä on Mai Ainin pääsisäänkäynti.
Se on toinen pakolaisleiri, jossa elää noin 11 500 pakolaista.
Toteutimme monta projektia tässä leirissä.
YK:n pakolaisjärjestö lahjoittaa tänne 15 kiloa vehnää.
Joskus harvoin he antavat myös öljyä, suolaa ja sokeria.
Pakolaiset keksivät töitä integroituakseen.
He perustavat ravintoloita ja kahviloita.
Kaikki pakolaiset ovat eritrealaisia.
Tämä on eritrealaisten leiri.
Etiopiassa on viisi eritrealaisleiriä.
Ensimmäinen niistä on Shimelba,
toinen on Mai Aini, kolmas on Mai-tsabri,
neljäs on Hitsats ja viides on Endabaguna,
joka toimii lajitteluleirinä lapsille ja heille, jotka saapuvat…
Jotka sijoitetaan toiseen leiriin.
He saattavat olla täällä viisi tai seitsemänkin vuotta.
Se riippuu sijoittamisesta kolmanteen maahan.
He ovat listalla.
He ovat jättäneet perheensä ja vanhempansa.
Vaimot, lapset ja miehet…
He ovat jättäneet niin paljon. He ovat jättäneet historiansa.
UNHCR laittaa tänne tietoja asunnoista.
Ihmiset käyvät tässä lukemassa ilmoituksia.
Sitten he tietävät, kutsutaanko heidät UNHCR:n toimistoon.
Olemme rakentaneet nämä talot haavoitetuille naisille.
Kun he saapuivat tänne, heidät oli raiskattu. Heitä oli kidutettu.
Teimme nämä talot heille.
Tuolla on ortodoksinen kirkko.
Tuolla on katolinen kirkko.
Kauempana on myös moskeija.
Asuin täällä kolmisen vuotta.
Huoneet ovat tällaisia.
Sängyt ovat betonia ja terrakottaa.
Ne ovat kovia ja huonoja selälle.
Vessa on tuolla.
Tämä on ollut turvapaikkani -
noin kolme tai neljä vuotta.
Tämä on Gandhi-järjestön toimisto Mai Ainin leirillä.
Täällä puretaan ruokalastia lapsille.
Täällä on yli 850 3 - 6-vuotiasta lasta.
Valmistamme heille yhden aterian päivässä.
Valmistelemme heidät kouluun.
Ravitsemme heidät ennen koulua.
Monilla lapsilla on vanhemmat. Joillain taas ei.
Osa on jonkun lähisukulaisen kanssa.
He ovat pieniä alaikäisiä lapsia. Osa heistä on yksin.
Olemme olleet täällä melkein 11 vuotta.
ENDABAGUNAN VASTAANOTTOKESKUKSESSA
Nämä ihmiset ovat juuri saapuneet tänne.
Heillä ei ole mitään. He näyttävät pelokkailta ja säikyiltä,
koska he ovat kävelleet 3,5 vuorokautta rajalle -
päästäkseen maahan.
Nuorin lapsi on seitsemän kuukautta vanha.
Vanhin on 4-vuotias.
Seitsemänkuukautisesta neljävuotiaaseen.
Heidän kasvoistaan näkee, että he ovat väsyneitä ja uupuneita.
Mutta ilmeessä on myös toivoa,
että joku ehkä auttaa heitä -
ja ymmärtää heidän kärsimyksensä.
Tämä lapsi on 12-vuotias.
11-vuotias.
11 vuotta.
14-vuotias.
Heidän piti paeta asevelvollisuutta.
He ovat saapuneet tänne yksin ilman vanhempia.
He ovat paenneet.
Hän sanoo, etteivät suurimman osan perheet tiedä, missä he ovat.
Hän sanoo, että perhe näki hänen lähtevän.
Mutta perhe ei tiedä, missä he ovat.
He ovat väsyneitä ja uupuneita,
koska he eivät ole syöneet tai juoneet kahteen vuorokauteen.
Hän on 6-vuotias.
Hänkin on paennut yksin.
Lähes kaikki heistä ovat paenneet yksin.
Hän sanoo paenneensa,
ja perhe lähti hänen peräänsä viljelijöiden ilmoitettua heille paosta.
Kesti lähes viikon ennen kuin hän uskalsi pysähtyä.
Hän ei halunnut, että viljelijät löytävät hänet.
He olisivat lähettäneet hänet takaisin tai vieneet hänet poliisille.
Poliisi olisi hakannut hänet.
Poliisi olisi satuttanut häntä.
Kysyin häneltä, mitä hänen perheensä tekee nyt. Tietääkö perhe, missä hän on?
Hän sanoi, että hän on varma, että armeija ja viljelijät -
kertovat sukulaisille, että hän on päässyt rajalle.
Kaikki sanovat haluavansa opiskella.
YKSINÄISTEN ALAIKÄISTEN PAKOLAISTEN LEIRILLE
Näillä viidellä leirillä on -
7 000 - 13 000 ihmistä.
Surullista on se, että olen huomannut viime aikoina…
Olen ollut töissä Etiopiassa lähes 17 vuotta.
Olen ollut töissä pakolaisleireillä.
Mutta en ole koskaan nähnyt, että maahan saapuu lapsia.
Viimeisten kolmen vuoden aikana olen nähnyt vain 4 - 17-vuotiaita lapsia.
Nuorien virta on jatkuva.
Olen miettinyt, ketkä jäävät Eritreaan.
Tapasin hiljattain erään 4-vuotiaan tytön.
Hänen nimensä oli Dahab.
Hän kertoi minulle…
Hän nykäisi mekostani ja kysyi:
"Oletko nähnyt äitiäni?" Vastasin hänelle, että en ole.
Hän käski ottaa itsestään kuvan ja lähettää sen äidilleen.
Jotta äiti näkisi kuvan ja tulisi etsimään häntä.
Hän ei voinut nukkua ilman äitiään.
4-vuotias tyttö. Kysyin häneltä, miten hän saapui maahan.
Hän sanoi, että hän tuli veljiensä kanssa.
Äiti oli käskenyt heitä ylittämään rajan.
Hän oli jäänyt muiden lasten kanssa toiselle puolelle.
Sitten hänet oli pidätetty.
Tyttö etsi äitiään.
Hän pyysi minua etsimään äitinsä,
koska hän ei voinut nukkua. Kysyin häneltä, mihin hän on menossa.
Hän halusi Eurooppaan. Kysyin, miksi.
"Koska haluan opiskella."
Hän oli neljävuotias.
Kun neljävuotias sanoo minulle noin,
lohduttomuus, suru ja viha kasvavat.
Hän näyttää minulle huoneensa.
Yksi. Kaksi. Kolme.
Neljä. Täällä nukkuu neljä.
Kuusi. Seitsemän. Kahdeksan.
Hän opettelee numeroita italiaksi Eritrean Asmarassa.
Synnyin Eritreassa.
Olen eritrealainen. Synnyin Asmarassa suureen perheeseen.
Minulla oli rakastava isä ja äiti.
He opettivat minulle elämän arvot.
Kiitän heitä molempia siitä.
He näyttivät minulle rakkauden, myötätunnon ja antamisen tien.
Ja ennen kaikkea rakkauden tien.
Olen opiskellut Asmarassa yliopistoon valmentavassa oppilaitoksessa.
Sitten tulin Italiaan ja menin Cattolicaan.
Tein opinnot loppuun ja lähdin Intiaan.
Opiskelin siellä auyrvedaa.
Olin töissä suuressa monikansallisessa yhtiössä.
Kerran eräällä matkalla Sudaniin tapasin viisi lasta.
Kerron, miten aloitin kaiken.
Lapset olivat iältään viisi, kuusi, seitsemän ja 13.
Näin heidän istuvan lattialla ja kysyin heiltä, mitä he tekevät.
He eivät vastanneet, vaan pitivät katseensa maassa.
He eivät huomioineet minua, vaan olivat täysin hiljaa.
Joten lähdin. Palasin seuraavana päivänä -
ja näin lapset uudestaan.
Pysähdyin jälleen kerran kysymään, voinko auttaa heitä.
Vanhin lapsista, joka oli noin 13-vuotias, nousi sanomaan:
"Ei. Emme tarvitse apua."
Kysyin häneltä, miten he elävät.
"Onko teillä perhettä? Miten tulitte tänne?"
"Ei. Pakenimme Eritreasta, koska talomme pommitettiin."
Kysyin häneltä, ovat he sisaruksia.
"Emme ole. Tapasimme täällä."
"Millä te elätte?"
Ja vanhin, joka puhui muiden puolesta, vastasi näin:
"Ei hätää. Minä aion kerjätä, jotta he saavat opiskella."
"Miten se onnistuu?"
"Pystyn siihen. Koska olen heidän äitinsä ja isänsä.
"Meillä ei ole muita."
Se oli kannustimeni.
Ajattelin, että minulla on kaikkea, mutta silti minä valitan.
Näin 13-vuotiaan lapsen anteliaisuuden,
ja hän opetti minulle arvoja, jotka vanhempani olivat minulle opettaneet -
ja jotka olin jo unohtanut. "Herää."
Siitä lähtien aloin pitää huolta lapsista.
Rakensimme heille talon kapusiinien avustuksella.
Annoimme heidän opiskella.
He asuvat edelleen yhdessä.
He suorittivat haluamansa opinnot valmiiksi.
Yksi heistä on hammaslääkäri. Yksi on sähköasentaja.
He muodostivat suuren ydinperheen -
ja auttavat kaltaisiaan lapsia.
Silloin lähdin uudelle polulle.
Seurasin kansaani eli eritrealaisia -
kaikkialle, missä he ovat.
Siinain niemimaalle, Egyptiin,
Sudaniin, Tunisiaan tai Libyaan.
Ensimmäinen kokemukseni alalla oli Siinailla.
Sain kuulla, että siellä on paljon eritrealaisia ja muita afrikkalaisia -
vankiloissa.
He olivat Arishissa, Rafahissa ja Azoulissa.
Näillä alueilla oli 15 vankilaa,
joissa oli noin 300 - 400 afrikkalaista.
Pyysin päästä tapaamaan heitä, koska halusin auttaa heitä.
Poliisi päästi minut vankiloihin.
Menin vankiloihin sisar Munan kanssa. Hän auttoi minua.
Veimme heille ruokaa, vaatteita ja lääkkeitä.
Sitten päätimme, että meidän on tehtävä jotain, että he pääsevät vapauteen.
Kysyimme lupaa Etiopian valtiolta,
joka antoi meille luvan tuoda heidät Etiopiaan pakolaisina.
He antavat edelleen lupia -
tulla Etiopiaan,
jossa pakolaiset viedään leireille,
jotta he ovat poissa vankiloista ja turvassa taudeilta ja kärsimykseltä.
Vapautimme yhteensä lähes 8 500 ihmistä.
Saimme paljon lahjoituksia eri tahoilta, koska lennot ovat kalliita.
Olemme kaikki eritrealaisia.
Kaikki meistä. Niin miehet kuin naisetkin.
Lähdimme rajan yli, koska turhauduimme -
sääntöjen ja lakien puutteeseen.
Maamme kansalaisilla ei ole valtaa.
Siksi monet hylkäävät kotinsa ja pakenevat kotimaastaan.
Olen onnellinen, että toivotitte minut tervetulleeksi näin.
Kerron teille rauhallisesti kaiken, mitä haluan sanoa.
Kansalaiset tietävät maamme säännöt ja lait.
Jos sanomme jotain sopimatonta, meidät tuhotaan kuin rikkaruohot -
ja heitetään vankilaan, johon moni ihminen on päätynyt.
Nuoria on viety Sawa-nimiseen paikkaan -
väkipakolla ja hakattuina.
Heidät vietiin pois ilmoittamatta vanhemmille.
Näin on tapahtunut,
ja siksi meidän on pakko paeta.
Emme voi taistella tilannetta vastaan,
koska sitä ei voida ratkaista tai muuttaa taistelulla.
Ihmiset lähtevät mieluummin maasta.
Nämä ihmiset eivät ole tehneet rikoksia.
Mutta heidän täytyi paeta kotimaastaan niiden takia.
Kun saavumme naapurivaltioihin, kuten Somaliaan tai Etiopiaan,
meiltä kysytään usein, miksi emme ole taistelleet.
Jos taistelisimme, verilöyly olisi valtava.
Verilöylystä seuraa vain uusia verilöylyjä.
Vanhemmat pakenevat,
koska heidän ei ole pakko liittyä armeijaan -
tai tehdä mitään muutakaan.
Mutta jos heillä on lapsia, jotka ovat paenneet -
Sudaniin tai Israeliin,
valtionjohto käskee heidän hakea lapset takaisin -
tai maksaa 50 000 nakfaa.
He elävät kaksi vuotta 50 000 nakfalla.
Joten mistä he saisivat sellaiset rahat?
Siksi he pakenevat.
He jättävät kaiken ja lähtevät.
Monet vanhemmat ihmiset sanovat:
"Vie meidät kotimaahamme, Alga. Haluamme kuolla kotona."
Näin minä tulin tänne.
Asuin ensin Barkan alueella Enjehai-nimisessä paikassa.
Se on uusi paikka, ja muutin sinne viljelläkseni maata.
Kun olin siellä, lapseni pakenivat maasta.
Valtio pyysi minua maksamaan 200 000 nakfaa,
koska lapseni olivat lähteneet maasta.
Pyysin aikaa hankkia rahat.
Sitten pakenin lentokoneella, koska minulla oli passi.
Pääsitkö Etiopiaan? -Menin ensin Keniaan ja sieltä Etiopiaan.
Tämän takia olen kaukana lapsistani, jotka asuvat siellä täällä.
Asun täällä ja kärsin.
Minulla on diabetes ja korkea verenpaine.
SHIMELBAN LEIRILLÄ, JONKA ASUKKAISTA 60 % ON KUNAMIA
Kunamat tulivat Niiliä pitkin.
He ovat asuneet Tsona-joen ympäristössä yli 150 vuotta.
KUNAMA-ANTROPOLOGI
Tai Gash-joen ympäristössä. He asuivat alueella,
ja heidän ainoa elinkeinonsa oli maanviljely.
Tuolloin heillä ei ollut valtion sääntöjä.
Heillä ei ollut hallitusta tai järjestöä.
He vain elivät ja tekivät tehtävänsä.
Kunama-kansalla on hieno kulttuuri ja perinteet. Meillä on oma uskonto.
Jumalamme nimi on Dungun.
Synnyin vuonna 1990 Mekelin eteläpuoliselle alueelle.
Opiskelin Gash-Barkan alueella.
Pääkaupunki on nimeltään Barentu.
Tein kouluni loppuun armeijassa.
Sitten hain yliopistoon opiskelemaan antropologiaa.
Valmistuin kahdessa vuodessa.
Sitten minut lähetettiin alueelleni.
Tuolloin näin paljon syrjintää -
itseäni ja yhteisöäni kohtaan.
Me kärsimme. Meillä on paljon ongelmia.
Ja ongelmat johtuvat syrjinnästä.
Lopulta päätin paeta naapurimaahan Etiopiaan.
Kun lähdin Eritreasta,
etsin ensin jonkun, joka tuntee tien rajalle.
Hän lupasi viedä minut sinne, ja suostuin siihen.
Hän saapui Barentuun -
ja vei minut sieltä pohjoiseen Shambuko-nimiselle alueelle.
Oli keskiyö.
Kello oli yksitoista illalla.
Päätimme mennä rajalle.
Olimme lähellä rajaa.
Kello oli kaksitoista yöllä.
Pakenin aikaisin aamulla rajan yli Etiopian armeijan suojaan.
Etiopian armeija vei minut UNHCR:n luo Endebagunaan.
Endebagunasta minut vietiin Shimelbaan.
Minulta saatettiin kysyä jotain, ja minulla oli vain yksi mahdollisuus.
Jos eritrealaiset sotilaat löytäisivät minut, he kysyisivät yhden kysymyksen.
"Haluatko kuolla vai elää?"
Se oli todella rankkaa.
Pelkäsin henkeni edestä.
Ja perheeni henkeni edestä myös.
Perheeni edestä.
Jos minut löydettäisiin, kun ylitän rajaa -
perheeni olisi vaarassa.
Poliittisten ongelmien takia.
Kansamme syrjinnän takia.
Unelmani tai toiveeni on -
suurimman osan ajasta se,
että haluan paremman elämän koko yhteisölleni.
Vuonna 615 kansa vainosi Muhammedia.
Kun hänen kansansa vainosi häntä,
hän ehdotti seuraajiaan lähtemään Etiopiaan,
jossa heitä odottaisi oikeudenmukainen kuningas.
Joten Muhammedin seuraajat tulivat Etiopiaan vuonna 615,
ja keisari, joka oli tuolloin kuningas, toivotti heidät tervetulleeksi maahan.
Heidän vainoajansa tulivat Etiopiaan -
jatkamaan vainoja,
mutta kuningas puolusti vainottuja.
Hän kysyi seuraajilta, miksi heitä vainotaan.
He sanoivat: "Palvoimme eri jumalia."
"Olimme polyteistejä."
Muhammed tuli kertomaan, että on vain yksi Jumala.
Hän opetti meidät rukoilemaan, paastoamaan -
ja tekemään pyhiinvaelluksia.
Ja kristitty kuningas oli ällistynyt.
"Mekin rukoilemme ja paastoamme."
"Uskontonne on hyvä, joten suojelen teitä."
Ja hän teki niin, joten he ovat yhä täällä.
Nykyään -
pakolaiset eivät ole vain muslimeja.
Haluan tehdä eron salakuljettajien Siinain -
ja vankiloiden Siinain välillä.
Meillä ei ole koskaan ollut ongelmia vankiloiden kanssa.
Olemme tehneet sopimuksen poliisin ja siirtolaisviraston kanssa -
ja saaneet apua Etiopian valtiolta,
joka hyväksyy pakolaiset,
ja olemme tuoneet tänne 8 500 - 8 700 ihmistä.
Toinen dramaattinen ja surullinen ongelma on ihmiskauppa.
Ihmisiä myydään eteenpäin Sudanista.
Egyptiläinen heimo ostaa ihmisiä -
elinten takia.
Heitä myytiin viidessä vaiheessa.
Ensin heille maksettiin tietty summa.
Sitten summa nousi. Kolmannessa vaiheessa se nousi lisää.
Ja viimeisessä vaiheessa he pyysivät 60 000 dollarin lunnaita.
Näiden viiden vaiheen aikana -
ihmiset kärsivät, ja heitä kidutettiin.
Pojilta ja tytöiltä kysyttiin,
onko heillä perhettä ulkomailla.
Sitten he sanoivat: "Jos et maksa, viemme munuaisesi. Tapamme sinut."
He pelästyivät ja sanoivat:
"Minulla on sukulaisia. Vanhempani elävät köyhyydessä Eritreassa."
Joten he pyysivät puhelinnumeroita.
He pakottivat ihmiset soittamaan perheilleen.
Ja samalla kun he puhuivat puhelimessa, heitä kidutettiin.
He kaatoivat heidän päälleen sulatettua muovia.
He huusivat, ja linjan toisessa päässä ollut perhe -
kuuli huudot ja avunpyynnöt.
"En tiedä, mitä teen. He pyytävät 10 000 dollarin lunnaita."
Perheenjäsenet huusivat. Äidit pyörtyivät.
He eivät kestäneet kuulla lastensa kärsimystä.
He pyysivät aikaa.
Viikon. Viisi tai kymmenen päivää.
Ihmissalakuljettajat suostuivat.
Pitäkää mielessä, että heidän seurassaan olleet ihmiset -
oli sidottu ketjuihin käsistä ja jaloista.
Sillä aikaa, kun he odottivat, että lunnaat maksetaan,
perheet kiersivät kerjäämässä rahaa ja pyytämässä sukulaisilta apua.
Eritreassa ei ole perhettä, joka ei olisi kokenut tätä kärsimystä.
Eritreassa ei ole perhettä, joka ei olisi nähnyt lapsensa -
kuolevan Välimerellä tai Saharan autiomaassa.
Tai Siinain niemimaalla.
Eritrean Asmaran takamailta kidnapattiin tyttöjä,
ja salakuljettajat myivät heidät eteenpäin,
kun he saapuivat Egyptiin.
16 - 17-vuotiaita tyttöjä,
jotka vartijat raiskasivat viisi tai kuusi kertaa päivässä.
Miettikää 17-vuotiasta tyttöä, joka on raiskattu.
Ilman taukoa ja joka ikinen päivä.
Kun vapautimme heidät, tapasimme tyttöjä,
jotka olivat täysin tuhoutuneita.
Niin fyysisesti kuin henkisesti.
Kerron Smretin tarinan.
Hänet ja hänen ystävänsä kidnapattiin 14-vuotiaana.
Ja…
Hänet tuotiin Siinaihin.
Hänet myytiin salakuljettajalta toiselle.
Perheeltä vaadittiin 40 000 dollaria, mutta perheellä ei ollut rahaa.
He sanoivat: "Ei hätää. He saavat maksaa sen, minkä voivat."
"Muuten tapamme sinut."
"Teemme työmme ja saamme rahamme."
"Ostimme sinut."
"Tarvitsemme siis rahat."
Hän ei ymmärtänyt.
Hän pyörtyi joka kerta, kun häneen koskettiin.
Ja hänet raiskattiin, vaikka hän oli tajuton.
Vapautimme tytön ja toimme hänet Etiopiaan.
Joka kerta hän…
Hän saa paniikkikohtauksen aina, kun joku lähestyy häntä.
Hän ei ymmärrä, mitä ihmiset haluavat.
Myös poikia kidnapataan.
Poikia pahoinpidellään ja heille annetaan sähköshokkeja.
Heidän päälleen kaadetaan vettä. Heihin kiinnitetään elektrodeja.
Ja he antavat shokkeja.
He tekevät niin, kunnes pojat pyörtyvät.
Näin heitä kidutetaan.
Joten siellä oli…
Vapautimme 750 ihmistä.
Mutta kuinka moni kuoli?
Montako ruumista löysimme aavikolta?
Montako ruumista löysimme aavikolta -
ja veimme ruumishuoneelle?
Niin monta poikaa ja tyttöä.
Välillä mietin itsekseni:
"Siinai oli maa, jonka läpi kaikki profeetat kulkivat,
mutta se oli myös maa,
jossa kuoli lähes 10 000 afrikkalaista."
Kidutusta ja elinryöstöjä.
Eikä kukaan ole kysynyt, missä he ovat tai mitä heille tapahtui.
Kärsimyksen keskellä on ihmisiä, jotka haluavat auttaa.
Kiitän tästä Sham Ahmedin perhettä.
Hän on imaami, joka on yhä elossa. Hän on nuori mies.
Hän riskeerasi henkensä, aivan kuten minäkin omani -
vapauttaakseen nämä ihmiset, joita hän ei edes tuntenut.
Minut hakattiin Libyassa, koska olin menossa vapauttamaan ihmisiä.
Näin kävi myös Siinaissa.
Mutta ne ovat vain fyysisiä kärsimyksiä.
Ne muut…
Muunlainen pahoinpitely on tehnyt paljon syvemmät haavat.
Nostin tyttöjen ja poikien ruumiita aavikolla.
Heillä ei ollut kasvoja. Kasvot oli poltettu, jotta heitä ei tunnisteta.
Se oli uskomattoman traagista. Sietämätöntä.
Minulla oli sama, kamala tunne Lampedusassa,
kun näin kaikki lasten ruumiit ja haudat.
Kun heidät vietiin, he näyttivät enkeleiltä.
Ihan kuin he eivät olisikaan kuolleet.
Heidän vanhempansa olivat kuolleet.
Ehkä kalat olivat syöneet heidät.
Kaikki tämä inhimillinen kauhu…
Kaikki pahuus…
Kysyn itseltäni:
"Olemmeko saavuttaneet huipun?"
Haluaisin olla ääni heille, joilla ei ole ääntä.
En tiedä. Yritän ainakin.
ENDABAGUNAN VASTAANOTTOKESKUKSEEN
Hän ei voi hyvin.
Hän ei voi…
Hän säikähti. Hän sanoi: "Kaikki nämä ihmiset…"
"Kuka on perheen kanssa kotona? Ovatko he yksin?"
Vaikka olen nähnyt niin monen saapuvan -
ja lähtevän Eurooppaan,
niin…
Se on liikaa. Näen surullisia katseita,
jotka näkevät toivoa horisontissa.
He toivovat voivansa opiskella.
He toivovat, että heistä tulee jotain.
Ja he myös toivovat pääsevänsä takaisin kotimaahansa auttamaan.
Kaiken kärsimyksen keskellä -
he ovat auttaneet minua näkemään toivon.
Toivon paremmasta tulevaisuudesta.
Tekstitys: Emilia Hietala