Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
REMÉNY A LÁTHATÁRON
Mindannyiuknak van egy álma, és azt remélik,
hogy álmuk valóra válik.
Többségük rendkívül fiatal, ami szomorú.
Korábban 30-35 évesek voltak,
most viszont csupa gyerek jön, négytől 17 évesig.
Elszomorító. Nagy terhet ró Eritreára…
DR. ALGANESH FESSAHA GANDHI TÁRSASÁG
…és a többiekre is, mert tehetetlenek vagyunk.
Nem tudjuk, hogy mit tehetnénk.
Etiópia mindig fogadta a menekülteket.
Ez az emberiség bölcsője,
itt találták az első csontvázat.
Ma a kereszténység földje Afrikában.
MONSIGNORE MUSIE GHEBREGHIORGHIS EMDIBIR PÜSPÖKE
Fülöp diakónus megkeresztelte Etiópia királynőjének eunuch főemberét
Krisztus előtt 37-ben.
Amikor nincs béke, az ember szedi a sátorfáját és oda menekül,
ahol békére lel.
Jelenleg körülbelül…
700 ezer menekült van Etiópiában.
Mindenhonnan érkeznek: Eritreából, Dél-Szudánból,
Szomáliából, az Etiópiát körülvevő államokból,
és Etiópia mindig tárt karokkal fogadja őket.
MAI AINI MENEKÜLTTÁBOR
Ez a tábor főbejárata,
ez a második eritreai tábor, itt 11 500 menekült van.
A táborban több programot is megvalósítottunk.
Az ENSZ adott 15 kg búzát.
Néha jön olaj, só és cukor, de az ritka.
Az integrációt segíti, hogy a menekültek vállalkozásba kezdenek,
éttermet vagy kávézót nyitnak.
Mind a 11 500-11 800 menekült eritreai.
Így ez teljesen eritreai tábor.
Etiópiában öt eritreai menekülttábor van.
Az első Shimelba,
a második Mai Aini, a harmadik Mai Tsebri,
a negyedik Hitsats és végül Endabaguna,
ami voltaképp befogadóközpont, ahol különválasztják az árva gyerekeket
az újonnan érkezőktől…
és szétosztják a többi táborba.
Akár öt-hét évig is itt maradnak,
attól függően, hogy mikor fogadja őket egy harmadik ország.
Ha szólnak, menni kell.
Elszakadnak a családjuktól, a szüleiktől,
feleségüktől, férjüktől, gyerekeiktől.
Sok mindentől elszakadnak, a történelmüktől is.
Az ENSZ erre a hirdetőtáblára tűzi ki
az információt a befogadásról.
A menekültek idejönnek olvasni,
és innen tudják meg, hogy várják-e őket a hivatalban.
Ezek közül a házak közül 50-et szenvedő nőknek építettünk,
akik úgy érkeznek ide, hogy megerőszakolták, kínozták őket.
Itt kapnak szállást.
Erre van egy ortodox templom.
Amott katolikus templom,
lejjebb meg egy mecset.
Körülbelül három évig éltem itt.
Ilyenek a szobák.
Az ágy betonból és terrakottából van.
Kemény, jó a deréknak!
Arra van a mosdó.
Ez volt a szállásom…
három-négy évig.
Ez a Gandhi Társaság főhadiszállása a Mai Aini-táborban.
Most éppen a gyerekeknek szánt élelmiszert pakolják le.
Több mint 850 gyerek van itt háromtól hat évesig.
Napi egyszer főzünk nekik.
Felkészítjük őket az iskolára,
hogy kellően tápláltak legyenek.
Számos gyerek a szüleivel jött, de van, akinek
csak a nagymamája, a bácsikája él.
Kiskorúak, még kicsik, és sokuknak nincs senkije.
Közel 11 éve itt dolgozunk.
ENDABAGUNAI BEFOGADÓKÖZPONT
Ők még csak most érkeztek.
Nincs semmijük, rémültek, rettegnek,
körülbelül három és fél napig gyalogoltak,
hogy átjussanak a határon.
A legkisebb gyerek héthónapos,
a legidősebb 4 éves,
a többi pedig közötte oszlik meg.
Látszik az arcukon, hogy fáradtak, kimerültek,
de szemükben felcsillan a remény,
hogy valaki segít nekik,
megérti a szenvedésüket.
Ő itt 12 éves.
Tizenegy éves.
Tizennégy éves.
Megszöktek a kényszerbesorozás elől.
Egyedül érkeztek, szülők nélkül.
Elmenekültek.
Többségük családja nem is tudja, hogy hol vannak.
Ő azt mondja, hogy a szülei látták menekülni,
de nem tudják, hová ment.
Fáradtak, kimerültek,
két napja nem ettek, nem ittak.
Ez a kisfiú hatéves,
ő is egyedül menekült.
Ahogy szinte mindegyikük.
Ez a fiú megszökött,
és a szülei, akiknek a gazdák szóltak,
próbáltak utána jönni.
Egy teljes hétbe telt, mire
egyedül, lassan a határhoz ért…
hogy ne találják meg a gazdák,
akik hazavitték vagy rendőrkézre adták volna,
és a rendőrök megverték volna.
Kegyetlenül.
Megkérdeztem, mi lesz a családjával, megtudják-e, hogy hol van.
Azt mondja, hogy a katonák és a gazdák
elmondják nekik, hogy elérte a határt.
Mind azt mondja, tanulni akar.
A KÍSÉRŐ NÉLKÜLI KISKORÚAK TÁBORA
Az öt tábor közül…
van, amelyikben 7 ezren, vagy 12 ezren vagy 13 ezren élnek.
Ami egy ideje nagyon elkeserít,
hogy a 17 év alatt, amióta itt dolgozom Etiópiában
a menekülttáborokban,
sokáig nem láttam gyerekeket érkezni.
De három éve szinte csak gyereket látok
négytől 17 évesig.
Folyamatosan jönnek a kiskorúak.
De akkor ki marad Eritreában?
A minap találkoztam egy négyéves kislánnyal,
Dahabnak hívták.
Elmesélte…
Megcsípte a ruhámat és azt kérdezte,
hogy láttam-e az anyukáját. Mondtam, hogy nem.
Kérte, hogy fotózzam le és küldjük el az anyukájának,
hogy a kép láttán idejöjjön, hogy gondoskodjon róla,
mert nélküle nem tud aludni.
Csak négyéves! Megkérdeztem, hogy került ide.
Azt mondta, hogy itt van a két bátyjával, de öten voltak.
Anyukája azt mondta, hogy keljenek át a határon.
Hátramaradt a többiekkel.
Ők hárman átjöttek, de az anyjukat elkapták.
Azt kérte, hogy keressük meg
az anyukáját, mert nélküle
nem tud aludni. Kérdeztem, hová szeretne menni.
Azt mondta, hogy Európába. Kérdeztem, miért.
Mert tanulni akar.
Négyéves.
Ha már egy négyéves is ezt mondja…
csak még szomorúbb és dühösebb leszek.
Megmutatja a szobáját.
Egy, kettő, három…
Négy? Négyen alszotok itt.
Hat. Hét, nyolc!
Olaszul tanult meg számolni Aszmarában.
Hé!
Eritreában születtem.
Eritreai vagyok. Aszmarában születtem, nagy családba.
Gondoskodó apám és még gondoskodóbb anyám
megtanítottak az élet értékeire,
örökké hálás leszek nekik érte.
Megtanítottak szeretetre, együttérzésre, emberségre…
de mindenekelőtt szeretetre.
Ott tanultam, Aszmarában, egyetemi előkészítőre jártam,
majd Olaszországban tanultam a Szent Szív Katolikus Egyetemen.
Diploma után Indiába mentem,
ajurvédikus orvoslást tanultam.
Egy nagy multinak dolgoztam.
Az egyik szudáni üzleti utam során
találkoztam öt gyerekkel.
Ez indított el ezen az úton.
A gyerekek öt, hat, hét és 13 évesek voltak.
A földön ültek,
megkérdeztem, mit csinálnak.
Nem feleltek, leszegett fejjel ültek,
levegőnek néztek, mint akik némaságot fogadtak.
Otthagytam őket. Másnap visszamentem…
és újra ott volt az öt gyerek.
Odamentem és megkérdeztem: "Segíthetek?".
A legidősebb, a 13 éves, azt mondta:
"Nem kérünk segítséget."
Mire én: "De akkor hogy boldogultok?
És hogy jöttetek ide?"
Azt mondta:"Eritreából menekültünk, a házunkat felrobbantották."
"Talán testvérek vagytok?"
"Nem, itt ismertük meg egymást."
"Hogy éltek?"
A legidősebb, aki a többiek nevében beszélt,
azt mondta: "Ne aggódjon, majd én elérem,
hogy tanuljanak."
Megkérdeztem: "Hogy csinálod?"
"Egyszerűen. Én vagyok az apjuk és az anyjuk.
Mert nincs senkink."
Nagyon szíven ütött.
"Megvan mindened és panaszkodsz?"
És szembetalál egy 13 éves fiú
végtelen nagylelkűsége, aki megtanít mindarra,
amire a szüleid tanítottak,
csak egy ideje megfeledkeztél róla. "Ébresztő!"
Attól kezdve a szárnyaim alá vettem a gyerekeket,
házat építettünk nekik
a kapucinus rend segítségével.
Taníttattuk őket,
még mindig együtt laknak.
Szakmát szereztek.
Fogtechnikus, asztalos,
villanyszerelő.
Különleges családot alkotnak,
segítenek a többi gyereknek.
És ekkor kitaláltam azt, hogy
követem a népemet, az eritreaiakat,
bárhol is vannak.
Sínai-félsziget, Egyiptom,
Szudán, Tunézia,
vagy Líbia.
Az első nagy projektem a Sínai-félszigeten volt. Mondták, hogy…
sok ott az eritreai,
és általában az afrikai,
akik állami börtönben vannak.
Arishban, Rafah-ban, Azouliban.
A térségben 15 börtön volt,
nagyjából 3-400 afrikaival.
Megkérdeztem, meglátogathatom-e őket, mert segíteni szeretnék.
A rendőrség beengedett a börtönökbe,
bementem egy apácával, Muna nővérrel, ő volt a segítségem.
Élelmet, ruhát, gyógyszert vittünk.
Úgy éreztük, hogy tennünk kell valamit, hogy kiszabadítsuk őket onnan.
Az etióp kormányhoz fordultunk,
és nagylelkűen hozzájárult,
hogy behozhassuk őket menekültként.
Az engedély a mai napig érvényben van,
hogy jöhetnek… Etiópiába,
és menekülttáborba kerülnek,
hogy megszabaduljanak a börtöntől,
a betegségektől, a szenvedéstől.
Eddig nagyjából 8 500 főt szabadítottunk ki.
Több adományozó is beszállt, mert a repülőút nem olcsó.
Eritreaiak vagyunk mindannyian.
Mindenki, minden férfi és nő.
Azért hagytuk ott a hazánkat és jöttünk ide…
mert otthon nem jók a törvények.
Hazánkban a népnek nincs hatalma.
Azért menekülnek el és hagyják ott olyan sokan.
Nagyon örülök, hogy befogadtak minket,
és nyugodtan elmondom, amit szeretnék.
Népünk tisztában van hazánk törvényeivel.
De ha olyat mondunk, ami a kormánynak nem tetszik,
akkor börtönbe csuknak, ahogy sokakkal tették.
A fiatalokat elvitték,
összeverték.
A szüleiket nem tájékoztatták.
Ez így történt,
ezért kellett elmenekülnünk.
Nem harcolhatunk ellene,
mert ezen harccal nem lehet változtatni.
Az emberek inkább elhagyják az országot.
Sohasem loptak, semmilyen bűnt nem követtek el.
De el kellett hagyniuk a hazájukat. A szomszédos országok,
mint Szomália és Etiópia, nem értik,
hogy miért nem harcoltunk.
Ha harcolunk, abból csak vérontás lesz.
És a vérontás csak újabb vérontáshoz vezet.
Az idősebbek azért menekülnek el,
mert ők már nem hadkötelesek,
nem kényszeríthetők semmire.
De ha vannak gyerekeik, akik megszöktek
Szudánba vagy Izraelbe,
a kormány azt mondja, hozzák őket vissza, vagy
fizessenek 50 ezer nakfát.
50 ezer nakfa két teljes évi megélhetés!
Honnan teremtenék elő?
Megszöknek.
Mindent hátrahagynak.
Sok idős azt kéri tőlem,
hogy vigyük haza, otthon akar meghalni.
Elmondom, hogyan kerültem ide.
Barka tartományban éltem,
Enjehaiban.
Új hely, ott akartam gazdálkodni.
Csak közben a gyerekeim elmenekültek az országból.
Az állam 200 ezer nakfát akart kifizettetni velem, büntetésül, amiért
a gyerekeim elmenekültek.
Időt kértem összeszedni a pénzt.
Útlevéllel repülőre ültem.
Etiópiába?
Először Kenyába, onnan Etiópiába.
Ezért vagyok távol a gyerekeimtől,
ők máshová kerültek, ott élnek,
én meg itt, cukorbetegen,
magas vérnyomással.
SHIMELBA MENEKÜLTTÁBOR, 60%-UK KUNAMA
A kunamák Nílus menti népcsoport.
Több mint 150 éven át…
éltek a Gash-folyó…
EZEKIEL CHANNE, KUNAMA ANTROPOLÓGUS
…partján.
Az volt a területük,
és csak földműveléssel foglalkoztak.
Akkoriban…
még nem tette be oda a lábát az államhatalom.
Nem volt közigazgatásuk, semmilyen hivataluk.
Egyszerűen csak mindenki élt és tette a kötelességét.
Az volt a kunama kultúra virágkora, élhettek
hagyományaik és vallásuk szerint.
A vallásuk istene Dungun.
1990-Ben születtem
Maekel tartomány déli részén.
Gash-Barka tartományban tanultam.
Fővárosa Barentu.
A katonaságnál fejeztem be a tanulmányaimat.
Aztán a főiskolán antropológiát tanultam.
Két év múlva diplomáztam.
Aztán hazaküldtek a tartományomba.
Akkoriban sok diszkrimináció történt…
ellenem és a közösségem ellen.
Szenvedünk, sok problémát okoz
a diszkrimináció.
Végül úgy döntöttem, átszököm a szomszédos országba,
Etiópiába.
Úgy szöktem el,
hogy előtte találtam valakit, aki tudta az utat
a határhoz.
Felajánlotta, hogy elhoz és úgy döntöttem, vele tartok.
Megérkezett Barentuba,
és onnan indultunk
északra, Shambuko felé.
Éjfél körül jártunk,
este 11 volt.
A sötétben akartunk átkelni a határon.
Éjfélre közelítettük meg
a határt.
Hajnalban az etióp sereghez menekültem a határról.
Azonnal a befogadóközpontba kerültem,
Endebagunába.
Onnan pedig ebbe a táborba, ahol a legtöbb kunama van,
Shimelbába.
Az életed múlik rajta és csak egy esélyed van.
Ha eritreai katonák találnak rád, egy kérdésük van.
"Élni akarsz vagy meghalni?"
És én… Nehéz volt, nem akartam meghalni.
Féltettem az életemet és féltettem
a családomat is.
Őket még jobban.
Ha elkaptak volna a határon…
a családom veszélybe került volna.
A politika miatt.
Népünk diszkriminációja miatt.
Az az álmom, abban reménykedem,
és ezt nem kizárólag magamnak kérem:
szeretném, ha az egész népemnek jobb élete lenne.
615-Ben Mohamedet elüldözte a saját népe.
És miután elüldözték,
azt tanácsolta a híveinek, hogy menjenek Abesszíniába, a mai Etiópiába,…
ahol majd menedéket találnak a keresztény uralkodónál.
Így Mohammed hívei 615-Ben Abesszíniába mentek,
és szívélyesen fogadta őket a király.
Az elüldözői Abesszíniába érkeztek,…
hogy tovább üldözzék, de
a király megvédte őket.
Azt kérdezte a hívektől,
"Miért üldöznek titeket?"
Azt felelték: "Mert különböző isteneket tiszteltünk,
többistenhívők voltunk,
De Mohamed azt mondta, csak egy isten van.
Megtanított minket imádkozni, böjtölni,
földre borulni, zarándokolni."
És a király elcsodálkozott.
"Mi is imádkozunk, böjtölünk.
Örvendetes a vallásotok, megvédelek titeket."
Így is tett és a mai napig itt vannak.
Manapság
a menekültek nemcsak muszlimok.
Különbséget kell tenni az emberkereskedők által elrabolt menekültek
és az állami börtönökbe kerülő menekültek között.
Az állami börtönökkel sosem volt problémánk.
A rendőrséggel és a bevándorlási hivatallal együttműködve, valamint
az etióp kormány segítségével,
amely fogadja őket,
8500-8700 embert hoztunk ide.
Viszont sokkal drámaibb és szomorúbb
az emberkereskedelem áldozatainak helyzete.
Szudánban vadásznak a menekültekre a rashaidák.
Ők a térség szárazföldi kalózai, emberekkel és szervekkel kereskednek.
Egyiptomba adják el a túszokat,
mégpedig öt lépcsőben.
Először kérnek egy kisebb összeget.
Másodjára többet. Harmadjára még többet.
És végül már
hatvanezer dollár váltságdíjat követelnek.
Az ötlépcsős eladás közben
folyamatosan kínozzák őket.
Kérdezgették a lányokat és a fiúkat:
"Van otthon családod?
Ha nem fizetnek,
kivesszük a vesédet vagy a szaruhártyádat és megölünk."
Megrémültek és azt felelték:
"Igen, van, de a szüleim szegények Eritreában."
Elkérték a telefonszámot.
Műholdas telefonon felhívták a szülőket,
és miközben a gyerekek a családjukkal beszéltek, végig kínozták őket.
Forró, műanyag zacskót égettek rájuk.
Üvöltöttek a fájdalomtól. A vonal másik végén a család
hallotta a szenvedést és a segítségkérést: "Megölnek! Segítsetek!
nem tudom, mit tegyek, tízezer dollár váltságdíjat kérnek."
A vonal másik végén a család jajveszékelt, édesanyák el is ájultak,
nem bírták elviselni, hogy a gyerekük szenved.
Időt kértek a fizetésre.
Egy hetet, tíz napot, 15 napot.
Elfogadták.
Ne feledjük, hogy a túszok végig
kezüknél-lábuknál láncra voltak verve.
Miközben vártak a váltságdíjra,
a családok pénzgyűjtésbe kezdtek,
a rokonokhoz fordultak.
Nincs olyan eritreai család, amelyik nem élte át ezt a szenvedést.
Nincs olyan eritreai család, amelyiknek egy gyermeke
ne halt volna meg a Földközi-tengeren, vagy a Szaharában,
vagy a Sínai-félszigeten.
Olyan is volt Eritreából raboltak el lányokat,
vagy Aszmarából,
és eladták őket Egyiptomba
az emberkereskedők.
16-17 éves lányokról van szó,
akiket az őrök napjában ötször-hatszor megerőszakoltak.
Belegondolni is borzasztó, hogy egy 16-17 éves lányt megerőszakolnak…
szüntelenül, nap mint nap.
Amikor kiszabadítottuk őket,
teljesen ki voltak készülve,
testileg és lelkileg is.
Itt van például Smret,
akit 14 éves korában raboltak el egy barátnőjével együtt…
a…
Sínai-félszigetre.
Egyik emberkereskedőtől a másikhoz került.
40 ezer dollárt kértek a családtól, de nem volt pénzük.
Azt mondták neki: "Semmi gond, fizetnek, ahogy tudnak,
különben végzünk veled.
Megszerezzük, amit akarunk,
mert megvettünk téged,
a pénznek ide kell érkeznie!"
A lány nem értette.
Bármikor hozzáértek, elájult.
De attól még ugyanúgy megerőszakolták.
Szerencsére kiszabadítottuk és Etiópiába hoztuk.
Még mindig, a mai napig…
pánikroham tör rá, ha valaki a közelébe megy.
Retteg, hogy bántani akarják.
A fiúk is.
A fiúkat ugyanis a verésen kívül
árammal sokkolták.
Vizet locsoltak rájuk elektródákat raktak a testükre
és bekapcsolták az áramot.
Addig sokkolták őket, míg el nem ájultak.
Így kínozták őket.
Összesen…
750 gyereket szabadítottunk ki,
de rajtuk kívül vajon hányan haltak meg?
Hány holttest van a sivatagban?
Számtalan tetemet találtunk a homokban,
kiemeltük és temetőbe vittük őket.
Rengeteg fiút és lányt.
Nem fér a fejembe,
hogy a Sínai-félsziget, a próféták legendás helyszíne,
hogyan lehet egyszerre az a föld is,…
ahol közel tízezer afrikai halt meg
kínzás vagy szervkereskedelem miatt,
és senki sem kérdezi, hogy hol vannak vagy mi történt velük.
A brutális alakok mellett olyanok is vannak, akik nagylelkűen segítenek.
Köszönettel tartozom Sham Ahmed családjának.
Sham imám, még ma is él, még fiatal.
Kockáztatta az életét, mint én az enyémet,
hogy kiszabadítsa a börtönök foglyait.
Engem megvertek Líbiában, amikor túszokat akartunk kiszabadítani,
és a Sínain is.
De ez csak fizikai fájdalom, túlélhető.
A másik csapás…
ami a lelkemet érte, sokkal maradandóbb.
Amikor kiemeltük a sivatagból…
a gyerekek arcnélküli holttestét,
mert
felismerhetetlenre égették őket.
Az feldolgozhatatlan tragédia. Elviselhetetlen.
Ugyanez a szörnyű érzés fogott el Lampedusában,
amikor láttam a holttesteket, a sírokat,
a gyerekeket.
Ahogy kivették őket, angyaloknak tűntek,
mintha élnének.
A szüleik meghaltak…
talán felfalták őket a cápák.
Ennyi szörnyűség
ennyi gonoszság láttán…
azon gondolkodom,
van-e még ennél lejjebb.
Szeretnék felszólalni azok nevében, akik nem tudnak.
Nem tudom, hogyan, csak próbálkozom.
ENDABAGUNAI BEFOGADÓKÖZPONT
Nincs jól?
Nem érzi jól magát…
Megrémült a sok ember láttán.
Kinek van otthon családja? Egyedül jöttek?
Annak ellenére, hogy nagyon sokan érkeznek,
és Európába tartanak,
azért…
szörnyű ennyi szomorú tekintetet látni,
de talán van remény a láthatáron.
Remény, hogy a jövőben tanulhatnak,
hogy vihetik valamire.
És a remény, hogy egyszer hazatérve segíthetnek a sajátjaikon.
A sok szenvedés közepette…
megtanítottak, hogy az ő szemükkel lássak, lássam a reményt.
Egy jobb jövő reményét.
A feliratot fordította: Dr. Halász Blanka