Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SPERANȚĂ LA ORIZONT
Cu toții visează și speră să ajungă undeva
și să-și îndeplinească acest vis.
Majoritatea sunt tineri, ceea ce e foarte trist.
Înainte erau oameni de 30-35 de ani,
dar acum vin copii, cu vârste între 4 și 17 ani.
Este o mare tristețe și o enormă năpastă pentru Eritrea…
DR. ALGANESH FESSAHA, ONG GANDHI
…dar și pentru restul, căci suntem cu toții neputincioși.
Nu mai știm ce să facem.
Etiopia fost dintotdeauna o țară primitoare pentru refugiați.
Este leagănul umanității
unde s-a descoperit primul schelet uman.
Acum e cunoscut drept tărâmul creștinătății din Africa.
MONSENIORUL MUSIE GHEBREGHIORGHIS EPARHIA DE EMDIBIR
Diaconul Filip l-a botezat pe eunucul Reginei Etiopiei
în anul 37 d.Hr.
În vremuri tulburi, oamenii încearcă să fugă
în locuri unde pot avea pace.
Iar acum, există…
aproape 700,000 de refugiați în Etiopia.
Aceștia vin din Eritreea, Sudanul de Sud,
din Somalia, din diferite națiuni din jurul Etiopiei,
iar Etiopia a fost dintotdeauna o națiune primitoare.
CĂTRE TABĂRA DE REFUGIAȚI MAI AINI
Aceasta este intrarea principală în Mai Aini,
cea de-a doua tabără, care găzduiește 11,500 de refugiați.
Am desfășurat multe proiecte în această tabără.
Înaltul Comisariat al ONU pentru Refugiați (UNHCR) oferă 15 kg de grâu.
Uneori oferă și ulei, sare și zahăr, dar e o raritate.
Pentru a se integra, refugiații creează slujbe mărunte,
deschizând câte un restaurant, o cafenea.
Toți acești 11,800 de refugiați sunt din Eritreea.
Sunt toți din Eritreea, tabăra este eritreeană.
În Etiopia există cinci tabere de refugiați din Eritreea.
Prima tabără este Shimelba,
a doua este Mai Aini, a treia este Mai-tsabri,
a patra este Hitsats, iar a cincea este Endabaguna,
care servește drept tabără de triaj pentru copii
și pentru cei sosiți…
care sunt repartizați apoi către celelalte tabere.
Este posibil să stea timp de 5-7 ani.
Depinde de restabilire, de mutarea într-o terță țară.
Figurează pe o listă. Dacă vine, atunci vor pleca.
Și-au părăsit familia, părinții,
soția și copiii, soțul și copiii.
Au lăsat în urmă atât de multe, și-au lăsat în urmă istoria.
Aici afișează UNHCR
toate informațiile privind restabilirea.
Oamenii vin aici să citească
și apoi află dacă sunt chemați de la oficiul UNHCR.
Dintre aceste case, am construit 50 pentru femei vulnerabile.
Când au ajuns aici, fuseseră violate și torturate
și am creat aceste case pentru ele.
Pe aici se ajunge la o biserică ortodoxă.
Avem și o biserică catolică,
iar mai departe există și o moschee.
Am locuit aici timp de doi-trei ani.
Acestea sunt camerele.
Paturile sunt făcute din ciment și teracotă.
Sunt tari, fac bine la spate!
Acolo este o toaletă.
Acesta e adăpostul meu…
de vreo trei-patru ani.
Acesta este sediul Asociației Gandhi din tabăra Mai Aini.
Acum se descarcă mâncare pentru copii.
Avem aici peste 850 de copii cu vârste între 3 și 5 ani.
Gătim câte o masă pe zi pentru aceștia.
Îi pregătim înainte de școală,
e hrana dinainte de a merge la școală.
Mulți copii sunt aici cu părinții, alții nu,
unii sunt cu bunica, cu unchii și așa mai departe.
Sunt minori, sunt mici, unii sunt neînsoțiți.
Suntem aici de mai bine de zece ani, aproape 11 ani chiar.
LA CENTRUL DE PRIMIRE ENDABAGUNA
Acești oameni abia au ajuns.
Nu au nimic, par speriați, temători,
deoarece au mers pe jos aproape trei zile și jumătate
ca să ajungă la graniță și să fie acceptați.
Cel mai mic dintre copii are șapte luni.
Cel mai mare are patru ani,
așadar au între 7 luni și 4 ani.
Se vede de pe fețele lor că sunt obosiți, epuizați,
dar se vede o sclipire de speranță
că cineva i-ar putea ajuta
și le-ar putea înțelege suferința.
Acesta are 12 ani.
11 ani.
14 ani.
Au trebuit să fugă ca să scape de stagiul militar.
Au ajuns aici singuri, fără nici un părinte.
Au fugit.
Spune că în cazul multora dintre ei, familiile nu știu unde sunt.
A spus că l-au văzut fugind ca să scape.
Dar nu știu unde se află.
Sunt obosiți, epuizați,
pentru că de două zile nu au mâncat sau băut aproape nimic.
El are șase ani
și a fugit tot de unul singur.
Aproape toți au fugit pe cont propriu.
Spune că a fugit,
iar fermierii care erau acolo i-au informat pe părinții lui,
care au încercat să fugă după el.
A durat aproape o săptămână până când
singur, încet, s-a oprit la frontieră…
ca să nu-l găsească fermierii aceia
care l-ar fi trimis înapoi sau l-ar fi dat pe mâna poliției,
iar poliția l-ar fi bătut.
I-ar fi făcut rău.
L-am întrebat ce-o să facă familia lui și dacă vor ști unde se află.
A spus că e sigur că armata și fermierii
le vor spune rudelor sale că a ajuns la graniță.
Cu toții spun că vor să învețe.
LA TABĂRA DE REFUGIAȚI MINORI NEÎNSOȚIȚI
În aceste cinci tabere avem…
În unele sunt 7,000, iar în altele 13,000 sau 12,000 de oameni.
Lucrul trist pe care l-am observat în ultima vreme aici…
Lucrez aici, în Etiopia, de aproape 17 ani,
pentru refugiați și tabere de refugiați.
Dar nu mai văzusem niciodată copii care să vină pe cont propriu.
În ultimii trei ani am tot văzut copii
între patru și 17 ani.
A existat un flux continuu de tineri.
Mă întreb cine a mai rămas în Eritreea.
Zilele trecute am cunoscut o fetiță de patru ani
pe nume Dahab.
Mi-a spus…
M-a tras de haină și m-a întrebat
dacă am văzut-o pe mama ei.
I-am zis că nu am văzut-o.
Mi-a spus să-i fac o poză și să i-o trimit mamei ei,
ca să o vadă și să vină după ea.
Pentru că nu poate dormi fără mama ei.
O fetiță de patru ani.
Am întrebat-o cum a venit aici.
Mi-a răspuns că a venit cu doi frați. Acasă erau cinci în total.
Mama le-a zis celor trei să treacă peste graniță.
Ea a rămas în urmă cu ceilalți.
Cei trei copii au trecut, dar mama a fost arestată.
Fetița își căuta mama
Mă ruga să-i găsesc mama,
căci nu poate dormi. Am întrebat-o unde ar vrea să plece
și mi-a răspuns că vrea în Europa. Am întrebat-o de ce vrea acolo
și mi-a răspuns că vrea să studieze.
Patru ani.
Să vină un copil de patru ani și să îmi spună așa ceva…
Este teribil de dezolant, trist și revoltător.
Îmi va arăta camera lui.
Unu, doi, trei…
…patru? Patru dintre ei dorm aici.
Șase. Șapte, opt!
Ah! A învățat numerele în italiană în Asmara, în Eritreea.
Hei!
M-am născut în Eritreea.
Sunt eritreeană. M-am născut în Asmara, într-o familie mare.
Am un tată iubitor și o mamă și mai iubitoare
care m-a învățat valorile vieții
și le mulțumesc amândurora.
Ei mi-au deschis drumul spre iubire, compasiune, dăruire…
dar mai ales spre iubire.
Am învățat aici, în Asmara, am făcut studiile preuniversitare,
apoi am venit în Italia și am studiat la Universitatea Catolică.
Mi-am finalizat studiile și apoi am plecat în India
pentru a studia medicina ayurvedică.
Am lucrat la o multinațională mare.
La un moment-dat, în timpul unei călătorii în Sudan,
am întâlnit cinci copii.
Vă spun cum am pornit această activitate.
Cei cinci copii aveau vârsta de cinci, șase, șapte și 13 ani.
I-am văzut că stăteau așezați pe pământ
și i-am întrebat ce fac.
Nu mi-au răspuns, au rămas cu capetele aplecate
și m-au ignorat. Intraseră într-un mutism total.
Așa că am plecat. M-am întors a doua zi…
și i-am văzut din nou pe cei cinci copii.
M-am oprit din nou și i-am întrebat dacă îi pot ajuta.
Cel mai mare, care avea 13 ani, s-a ridicat și mi-a spus
că nu au nevoie de nici un ajutor.
I-am întrebat cum trăiesc,
dacă au o familie și de unde veneau.
A răspuns că fugiseră din Eritreea, deoarece le fuseseră bombardate casele.
L-am întrebat dacă sunt frați
și mi-a răspuns că nu erau frați, dar se întâlniseră acolo.
I-am întrebat cum trăiesc.
Cel mai mare, care vorbea în numele celorlalți,
mi-a zis să nu-mi fac griji, că el o să cerșească
pentru ca ceilalți să studieze.
L-am întrebat cum o să facă așa ceva,
iar el mi-a spus că poate să facă asta, pentru că el le e și tată, și mamă
și pentru că nu mai aveau pe nimeni.
Pentru mine, acesta a fost imboldul.
„Ai aproape de toate și tot tu te plângi?”
Iar când vezi generozitatea infinită
a unui puști de 13 ani care te învață
valorile pe care le-ai învățat de la părinții tăi,
pe care poate le-ai uitat de ceva timp… Te trezești la realitate!
De atunci, am început să am grijă de copii,
am construit o casă pentru ei
cu sprijinul Călugărilor Capucini.
I-am ajutat să studieze,
locuiesc în continuare cu toții împreună.
Au finalizat studiile pe care și le-au dorit.
Unul e dentist, altul e tâmplar,
iar altul electrician.
Au format o mare familie nucleară
și ajută alți copii ca ei.
De acolo, am deschis un nou drum:
să merg pe urmele poporului meu eritreean
oriunde s-ar afla.
Deșertul Sinai, în Egipt,
în Sudan, în Tunisia
sau în Libia.
Prima mea experiență în acest domeniu, în Sinai, a fost când…
mi-au spus că erau mulți eritreeni
și mulți africani, în general,
care se aflau în închisorile de stat.
Erau în Arish, Rafah, Azouli.
În toate aceste zone existau 15 închisori
cu în jur de 300-400 de africani.
Am întrebat dacă pot merge să îi văd, deoarece voiam să-i ajut.
Poliția mi-a permis accesul în închisori,
așa că m-am dus cu o gălugăriță, Sora Muna, care m-a ajutat.
Am dus mâncare, haine, medicamente.
Apoi am spus că trebuie să facem ceva să-i scoatem de acolo.
Am cerut permisiunea guvernului etiopian,
care a binevoie să ne permită
să îi aducem în Etiopia ca refugiați.
Încă mai acordă permise
pentru venirea… în Etiopia
și sunt trimiși apoi în taberele de refugiați
ca să iasă din închisori,
să fie feriți de boli și suferințe.
Am eliberat în total aproape 8,500 de oameni.
Au contribuit diverși donatori, deoarece zborurile sunt scumpe.
Suntem eritreeni, cu toții suntem eritreeni.
Cu toții, bărbați și femei deopotrivă.
Motivul frustrării care ne-a împins…
să traversăm țara este lipsa regulilor și legilor.
Oamenii din țara noastră nu au nici o putere.
De asta, mulți își părăsesc casele și fug din țară.
Mă bucur că m-ați primit astfel
și vă voi spune cu calm tot ce am de zis.
Poporul nostru cunoaște regulile și legile țării noastre.
Dar dacă spunem lucruri incomode, suntem stârpiți ca buruienile
și aruncați în închisori, unde au ajuns mulți oameni.
Tinerii au fost duși într-un loc denumit Sawa,
forțați și bătuți.
I-au luat fără să le informeze părinții.
Asta s-a întâmplat,
de asta am fost eradicați și forțați în pribegie.
Nu putem lupta contra acestei situații,
deoarece nu se poate rezolva sau schimba cu un soi de luptă.
Oamenii au preferat să plece din țară.
Oamenii pe care i-ați văzut nu au furat și n-au comis niciodată vreo infracțiune.
Însă au trebuit să-și părăsească țara din acest motiv.
Când venim în țările vecine, precum Somalia și Etiopia,
ne întreabă frecvent de ce nu ne-am luptat până acum.
Dacă am fi luptat, s-ar fi vărsat mult sânge.
Vărsarea de sânge naște alte vărsări de sânge.
Cei care scapă sunt bătrânii,
căci nu sunt obligați să se înroleze în armată,
nu sunt forțați să facă altceva.
Dar dacă au copii care au fugit
în Sudan sau Israel,
guvernul le oferă două opțiuni: fie își aduc copiii înapoi,
fie plătesc 50,000 de nakfa.
Cu 50,000 de nakfa pot trăi timp de doi ani.
De unde să scoată banii?
Așa că fug.
Lasă totul în urmă și fug.
Mulți bătrâni îmi spun:
- Alga, du-ne la noi în țară. Vrem să murim acasă la noi.
Așa am ajuns aici.
Am locuit mai întâi în regiunea Barka,
într-un loc numit Enjehai.
E un loc nou și m-am mutat acolo ca să fac agricultură.
Cât eram acolo, copiii mei au fugit din țară.
Guvernul mi-a cerut să plătesc 200,000 de nakfa
pentru că îmi fugiseră copiii.
Când s-a întâmplat, am cerut un răgaz să adun banii.
Apoi am fugit cu avionul, căci aveam pașaport.
Ați ajuns în Etiopia?
M-am dus în Kenya, apoi din Kenya am ajuns în Etiopia.
De aceea sunt departe de copiii mei,
care locuiesc aici și acolo.
De asta am ajuns să trăiesc aici. Sufăr,
am diabet și hipertensiune.
LA TABĂRA DE REFUGIAȚI SHIMELBA, CU 60% ETNICI KUNAMA
Grupul etnic Kunama este o populație nilotică.
De mai bine de 150 de ani…
au trăit pe cursul unui râu denumit „Tsona”…
EZEKIEL CHANNE, ANTROPOLOG KUNAMA
…sau râul Gash.
Au locuit în acea zonă,
iar unica loc ocupație era cultivarea pământului.
În acel moment…
nu aveau nici un fel de reguli guvernamentale.
Nu aveau nici o administrație, nici o organizație.
Trăiau făcându-și pur și simplu datoria.
La vremea respectivă, poporul Kunama avea o cultură
de tradiții și propria religie.
Zeul venerat în religia lor se numește Dungun.
M-am născut în anul 1990
în regiunea de sud a Mekel.
Am învățat în regiunea Gash-Barka.
Capitala este la Barentu.
Mi-am finalizat studiile în timpul stagiului militar.
Apoi m-am înscris la facultate și am studiat antropologia.
Am absolvit după doi ani.
Apoi m-au trimis în regiunea mea.
La vremea aceea am văzut multă discriminare…
față de mine și față de comunitatea mea.
Suferim, avem multe probleme
din cauza acelor discriminări.
În cele din urmă, am decis să fug în țara vecină,
care se numește Etiopia.
Când am fugit din Eritreea,
mai întâi am găsit pe cineva care știa drumul
spre graniță.
A fost de acord să mă ia și am convenit împreună ora.
A ajuns în Barentu
și m-a luat din Barentu
spre nord, într-o zonă numită Shambuko.
Era spre miezul nopții,
era ora 11 noaptea.
Am decis să mergem spre zona de graniță.
Eram aproape de graniță,
era ora 12 noaptea.
Dimineața devreme am fugit de la graniță la armata etiopiană.
Armata etiopiană m-a dus la UNHCR,
în Endebaguna.
Apoi, din Endebaguna, m-au dus în zona comunității mele,
denumită Shimelba.
Îți puteau pune o întrebare și nu aveai decât o singură șansă.
Dacă te găseau soldații eritreeni, îți puneau o singură întrebare:
„Vrei să mori sau să trăiești?”
Pe atunci… Nu cred, e foarte greu.
În momentul acela, mă temeam foarte mult pentru viața mea.
Dar și pentru familia mea.
Chiar și pentru familia mea.
Dacă mă găseau când treceam granița…
familia mea ar fi fost în pericol.
Din cauza problemei politice.
Din cauza discriminării față de poporul nostru.
Visul meu sau speranța mea,
de cele mai multe ori, nu se referă doar la situația mea personală.
Vreau o viață mai bună pentru toată comunitatea mea.
În 615, Mohamed era persecutat de propriul popor.
Când era persecutat de poporul său,
unii spun că le-a sugerat adepților săi să meargă în Etiopia…
unde i-ar fi primit un rege drept.
Așadar, adepții lui Mohamed au venit în Etiopia în anul 615,
unde au fost primiți de împărat, de regele de la acea vreme.
Persecutorii lor au veni în Etiopia ca să…
ca să continue persecuția,
însă regele i-a apărat deoarece…
când i-a întrebat pe adepți
de ce erau persecutați,
aceștia au spus că venerau zei diferiți.
Fuseseră politeiști,
apoi a venit Mohamed și le-a spus că există doar un singur Dumnezeu.
I-a învățat cum să se roage, să postească,
să se prosterneze, să facă pelerinaje.
Iar regele creștin a fost uimit și a zis:
„Și noi ne rugăm, și noi ținem post.
Aveți o religie bună și trebuie să vă apăr.”
Așa a și făcut, iar aceștia încă trăiesc aici.
În prezent,
refugiații nu sunt doar musulmani.
Vreau să fac o distincție între Sinaiul traficanților
și Sinaiul închisorilor de stat.
Nu am avut niciodată vreo problemă cu închisorile de stat.
Am ajuns la un compromis cu poliția, iar cu sprijinul biroului de imigrări
și cu ajutorul guvernului etiopian
care acceptă refugiații,
am reușit să aducem aici între 8,500 și 8,700 de oameni.
O altă problemă, de altfel cea mai dramatică și tristă,
este traficul de persoane.
Se vindeau oameni din Sudan, din Rashaidas.
De acolo, erau cumpărați de la un trib egiptean
care făcea trafic de ființe umane și trafic de organe.
Erau vânduți în cinci etape.
În prima etapă se plătea o anumită sumă.
În a doua, suma creștea. În a treia iar creștea și așa înainte.
Până când, după ultima etapă,
se cerea o răscumpărare de 60,000 de dolari.
Cele cinci vânzări
însemnau, totodată, suferințe și tortură.
Întrebau băieții sau fetele
dacă au rude în străinătate
și spuneau că dacă rudele nu plătesc,
le vor scoate un rinichi sau corneea
și îi vor ucide.
Copiii se speriau și spuneau
„Da, am o rudă, părinții mei sunt săraci în Eritreea.”
Așa că le cereau numerele de telefon.
Îi obligau să-și sune familiile cu un telefon prin satelit,
iar în timp ce vorbeau cu familiile, victimele erau torturate.
Le turnau pe corp pungi de plastic arse și topite.
Strigau, iar la celălalt capăt de fir, familiile
auzeau țipetele copiilor: „Mă omoară, ajutați-mă,
nu știu ce să fac. Vor 10,000 de dolari răscumpărare.”
La celălalt capăt al firului, familiile strigau, unele mame leșinau,
deoarece nu puteau suporta să audă țipetele copiilor.
Cereau să le acorde un răgaz.
O săptămână, 10-15 zile.
Traficanții acceptau.
Aveți în vedere că oamenii care erau cu ei
aveau mâinile și picioarele legate cu lanțuri.
Cât așteptau plata răscumpărării,
familiile umblau să cerșească bani,
cereau ajutor de la rude.
Nu există familie în Eritreea care să nu fi suferit așa ceva.
Nu există familie în Eritreea care să nu fi avut un copil
mort în Mediterană sau în deșertul Sahara
sau în deșertul Sinai.
Erau și fete răpite din Eritreea,
din regiuni izolate din Asmara,
care erau vândute până ajungeau în Egipt
prin acești traficanți.
Fete de 16-17 ani
care erau violate de gardieni de cini-șase ori pe zi.
Imaginați-vă o fată de 16-17 ani care e violată…
fără oprire în fiecare zi.
Când le-am eliberat, am cunoscut fete
care erau complet distruse
fizic și psihic.
Povestea lui Smret,
care a fost răpită când avea 14 ani împreună cu o prietenă de-a ei…
și…
a fost dusă în Sinai.
A fost vândută de la un traficant la altul.
Au cerut 40,000 de la familie, care nu avea banii. Au zis:
„Nu e problemă, să dea câți bani au,
altfel te omorâm.
Noi ne facem treaba și ne luăm banii
pentru că te-am cumpărat,
așa că trebuie să ne vină banii.”
Ea nu înțelegea.
Leșina de fiecare dată când o atingeau.
Cu toate că leșina, tot o violau.
Am eliberat-o pe fata aceasta și am adus-o în Etiopia.
De fiecare dată când…
Face atac de panică de fiecare dată când cineva se apropie de ea.
Nu înțelege… „Ce vrea persoana asta?”
La fel și băieții.
Pe lângă bătaie,
băieții mai erau și curentați.
Turnau apă pe ei și le puneau electrozi
și începeau să îi curenteze.
Îi curentau până leșinau.
Așa erau torturați.
Erau…
I-am eliberat pe 750 dintre ei,
dar pe lângă aceștia 750, câți alții au murit?
Câte cadavre am găsit în deșert?
Câte cadavre am găsit abandonate în deșert
pe care le-am luat și dus la morgă?
Atât de mulți băieți, atât de multe fete.
Uneori mă întreb:
„Prin Sinai au trecut toți profeții,
dar în final este și locul în care…
au murit aproape 10,000 de africani.
Tortură, furt de organe,
iar nimeni nu s-a întrebat unde sunt sau ce s-a întâmplat cu ei.
În mijlocul acestei suferințe, există oameni generoși, care ajută.
Pentru asta trebuie să mulțumesc familiei lui Sham Ahmed.
El este imam și încă trăiește, e un bărbat tânăr.
Și-a riscat viața, la fel ca și mine,
pentru a-i elibera pe acești prizonieri pe care nici nu-i cunoștea.
Am luat bătaie în Libia pentru că mergeam să eliberăm niște oameni.
Și în Sinai am pățit la fel.
Dar acestea sunt suferințe fizice.
Celelalte…
Cealaltă bătaie pe care am luat-o e mult mai profundă.
Când adunam cadavrele…
băieților și fetelor din deșert
și nu mai aveau fețe,
căci fuseseră arși ca să fie de nerecunoscut.
Aceea era o tragedie incredibilă, insuportabilă.
Același sentiment oribil l-am trăit în Lampedusa
când am văzut toate cadavrele, toate mormintele acelea,
copiii aceia.
Când i-au luat arătau ca niște îngeri,
parcă nu muriseră.
Părinții lor muriseră…
poate mâcați de pești.
Toată oroarea asta umană,
toată ticăloșia asta…
Mă întreb:
„Oare am ajuns la apogeu?”
Aș vrea să fiu o voce pentru cei care nu au o voce.
Nu știu, încerc să fiu.
CĂTRE CENTRUL DE PRIMIRE ENDABAGUNA
Nu se simte bine.
Nu se simte…
S-a speriat și a spus: „Toți oamenii aceștia…
Cine e cu familiile de acasă? Au rămas singure?”
Cu toate că sosesc atât de mulți
și pleacă spre Europa
dar…
E prea mult să vezi atâtea priviri triste
care zăresc speranța la orizont.
Speranța să poată studia în viitor,
să devină cineva.
Și speranța să se întoarcă în țara lor, să încerce să ajute.
Prin toată suferința aceasta…
m-au ajutat să văd prin ochii lor, să văd speranța.
Speranța pentru un viitor mai bun.
Subtitrarea: Diana Hojbotă