Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HOPP I HORISONTEN
Alla har en dröm
och hoppas ta sig någonstans och uppnå drömmen.
De flesta av dem är unga, vilket är sorgligt.
Förut var det 30-35-åringar.
Men nu kommer det barn, från 4 till 17 år.
Det är väldigt sorgligt, det är en plåga för Eritrea…
DR ALGANESH FESSAHA GANDHI NPO
…och för alla andra, eftersom det gör oss maktlösa.
Vi vet inte vad vi ska göra längre.
Etiopien har alltid välkomnat flyktingar.
Det är mänsklighetens vagga
där man upptäckte det första mänskliga skelettet.
I dag är det känt som det kristna landet i Afrika.
Diakonen Phillip döpte drottningen av Etiopiens eunuck
37 år f.Kr.
När det inte fanns någon fred, försökte människor fly
till en plats där de hittade fred. Vi den här tidpunkten…
Då fanns det 700 000 flyktingar i Etiopien.
De kom från Eritrea, Sydsudan
Somalia och olika länder runt Etiopien.
Och Etiopien har alltid varit en välkomnande nation.
FLYKTINGLÄGRET MAI AINI
Det här är Mai Ainis huvudingång.
De andra flyktinglägret som har 11 500 flyktingar.
I det här lägret har vi utfört många projekt.
UNHCR har gett oss 15 kg vete.
Ibland får vi olja, salt och socker, med det är ovanligt.
För att integrera sig skapar flyktingarna små jobb
som att öppna en restaurang eller ett kafé.
Alla de 11 800 flyktingarna är från Eritrea.
Alla är från Eritrea, lägret är för eritreaner.
Det finns fem eritreanska flyktingläger i Etiopien.
Det första är Shimelba.
Det andra är Mai Aini, och det tredje är Mai-tsabri.
Det fjärde är Hitsats och det femte Endabaguna
som är ett läger för barn och de som anländer…
De som har flyttats från andra läger.
De kan stanna i fem, sju år.
De beror på var de hamnar, de flyttas till ett tredje land.
De står på en lista och åker om de blir deras tur.
De har lämnat sin familj, föräldrar
eller fru och barn och man och barn.
De har lämnat så mycket. De har lämnat sin historia.
Här hänger UNHCR upp
alla information om återetablering.
Folk kommer hit och läser.
Då vet de om de har blivit kallade av UNHCR:s kontor.
50 av husen är byggda för extra sårbara kvinnor.
När de anlände har de blivit våldtagna och torterade.
Och vi har byggt husen för deras skull.
Här finns en ortodox kyrka.
Och så finns det en katolsk kyrka och en moské längre ner.
Jag bodde här i två, tre år.
Här är rummen.
Sängarna är gjorda av betong och terrakotta.
De är hårda, och jättebra för ryggen.
Där borta finns toaletten.
Det här har varit mitt skydd i…
…tre, fyra år skulle jag säga.
Det här är Association Gandhis huvudkvarter i Mai Aini-lägret.
Lasten här är mat till barnen.
Här har vi fler än 850 barn, från tre till sex år.
Vi lagar ett mål mat om dagen åt dem.
Vi förbereder dem före skolan. De får nåt att äta före skolan.
Många barn har sina föräldrar här, andra inte.
Andra är här med morföräldrarna, farbror och så vidare.
De är underåriga och vissa är här helt själva.
Vi har varit här längre än tio år, nästan 11 år.
PÅ ENDABAGUNA MOTTAGNINGSCENTER
De här personerna har precis kommit.
De har inget, och de ser rädda ut.
De har gått i tre och en halv dag
för att ta sig till gränsen och bli accepterade.
Det yngsta barnet är sju månader.
Det äldsta är fyra år. Så de är mellan sju månade och fyra år.
Man ser på deras ansikten att de är trötta och utmattade.
Men man ser också en strimma hopp att nån kan hjälpa dem
och förstår att de lider.
Det här barnet är 12 år.
11 år.
14 år.
De har flytt för att slippa göra militärtjänst.
De har kommit hit själva, utan sina föräldrar.
De har flytt.
Han säger att familjerna inte vet var de är.
Han sa att de såg honom fly.
Men de vet inte var de är.
De är trötta och utmattade.
De har knappt ätit eller druckit på två dagar.
Han är sex år och har flytt på egen hand.
Nästan alla har flytt på egen hand.
Han sa att han flydde
och att hans föräldrar, som fick veta av bönderna var de var
försökte springa efter.
Det tog nästan en vecka innan han ensam nådde gränsen…
Om bönderna hade hittat honom
hade de skickat tillbaka honom eller överlämnat honom till polisen.
Då hade han misshandlats av polisen.
De hade gjort honom illa.
Jag frågade hur hans familj kommer att reagera och om de vet var han är.
Han säger: "Jag är säker på att militären och bönderna
kommer att berätta för mina släktingar att jag nådde gränsen."
Alla säger att de vill studera.
LÄGRET FÖR ENSAMKOMMANDE BARN
I de här lägren har vi…
Vissa har 7 000 personer och andra 13 000 eller 12 000 personer.
Det sorgliga är att jag på senaste tiden har märkt…
Jag har jobbat i Etiopien i nästan 17 år
på flyktingläger och med flyktingar.
Men jag har aldrig sett barn komma.
De senaste tre åren har jag sett barn mellan fyra och sjutton år.
Det har varit ett flöde med unga personer.
Och jag frågar mig själv: "Vilka är kvar i Eritrea?"
Häromdagen träffade jag en fyraårig flicka.
Hon hette Dahab.
Och hon berättade…
Hon drog i min klänning och sa:
"Har du sett min mamma?" Jag sa: "Nej, det har jag inte."
Hon sa: "Ta en bild av mig och skicka till min mamma."
"Då ser hon min bild och letar efter mig. Jag kan inte sova utan henne."
En fyraårig flicka. Jag frågade hur hon kom hit.
Hon sa: "Det var jag, min bror och min andra bror. Vi var fem."
"Mamma sa åt oss att ta oss över gränsen i förväg."
"Hon blev kvar med de andra."
"Vi kom över, men hon greps."
Flickan letade efter sin mamma.
Hon sa: "Snälla, hitta min mamma."
"Jag kan inte sova." Jag frågade vart hon vill åka.
Hon sa: "Europa." Jag frågade varför. "För att jag vill studera."
Fyra år.
Så om en fyraåring berättar såna saker…
Då ökar min känsla av förödelse, sorg och ilska.
Han ska visa mig sitt rum.
En, två, tre…
Fyra? Fyra av dem sover här.
Sex. Sju, åtta!
Han har lärt sig räkna på italienska i Asmara, i Eritrea.
Hallå!
Jag föddes i Eritrea.
Jag är eritrean. Jag föddes i Asmara, i en stor familj.
Min pappa var kärleksfull och mamma ännu mer
och de lärde mig livets värdegrunder och jag tackar dem båda.,
De visade mig vägen till kärlek, medmänsklighet och givande…
Men mest av allt kärlek.
Jag studerade här i Asmara, jag läste universitetsförberedande studier
och sen åkte jag tillbaka till Italien, till Cattolica.
Jag avslutade mina studier och åkte sen till Indien.
Där studerade jag ayurvedisk medicin.
Jag jobbade för ett stort, multinationellt företag.
Vid ett tillfälle reste jag till Sudan.
Där träffade jag fem barn. Nu berättar jag hur allt började.
Barnen var fem, sex, sju och tretton år.
Jag såg dem sitta på marken och frågade: "Vad gör ni?"
De svarade inte, utan tittade ner i marken.
De ignorerade mig och var helt tysta.
Jag gick och kom tillbaka dagen efter…
Då såg jag dem igen. Jag stannade och frågade om jag kunde hjälpa dem.
Den äldsta som var 13 år reste sig och sa: "Nej, vi behöver ingen hjälp."
Jag frågade hur de levde. "Har ni familj? Hur kom ni hit?"
"Nej, vi har flytt från Eritrea eftersom vårt hus bombades."
Jag frågade om de var syskon. Han sa: "Nej, vi träffades här."
Jag frågade hur de bodde.
Den äldsta förde de andras talan.
Han sa: "Oroa dig inte, Jag kommer att tigga så att de får studera."
"Hur ska du klara av det?"
"Jag klarar det. Jag är både deras mamma och pappa."
"Vi har ingen kvar."
Det blev en sporre för mig.
"Du har nästan allt och klagar?"
Och så ser du generositeten hos en 13-åring som lär dig
värderingarna som dina föräldrar lärde dig.
Och som du sen har glömt. "Vakna!"
Då började jag ta hand om barnen.
Vi byggde ett hus åt dem, med stöd från Capuchin Friars.
De fick studera, och fortfarande bo ihop.
De avslutade sina studier som de ville.
En är tandläkare, en är snickare och den tredje elektriker.
De bildade en stor kärnfamilj och hjälpte andra barn som dem.
Då började jag följa en annan väg.
Att följa mitt folk, eritreanerna, var de än befann sig.
Sinaiöknen i Egypten, i Sudan, i Tunisien eller i Libyen.
Min första erfarenhet var i Sinaiöknen…
De sa att de var många eritreaner, och generellt många afrikaner
som satt fängslade.
De fanns i Arish, Rafah, Azouli.
I de områdena fanns 15 fängelser
med 300, 400 afrikaner.
Jag frågade om jag fick besöka dem eftersom jag ville hjälpa till.
Polisen tillät mig att besöka fängelset.
Så jag åkte dit med en nunna, syster Muna, som hjälpte mig.
Vi tog med mat, kläder, mediciner.
Sen sa vi att vi måste göra nåt för att få ut dem.
Vi bad den etiopiska regeringen om tillstånd.
De tillät oss generöst nog att ta dem till Etiopien som flyktingar.
De utfärdar fortfarande tillstånd
att komma till Etiopien.
Sen skickas de till flyktingläger så att de kommer ut ur fängelset.
Så att de slipper sjukdomar och lidande.
Vi befriade nästan 8 500 personer.
Olika välgörare bidrog med pengar, det är dyrt med flyg.
Vi är alla eritreaner.
Alla. Män och kvinnor.
Skälet till frustrationen som har fört oss
över landet är bristen på regler och lagar.
Folk i vårt land har inget att säga till om.
Därför överger många sina hem och flyr landet.
Jag är tacksam för att ni har välkomnat mig.
Och nu ska jag berätta allt jag har att säga på ett lugnt sätt.
Vårt folk känner till landets regler och lagar.
Men om vi säger obekväma saker rensas vi bort som ogräs.
Och vi kastas i fängelse, där har många personer hamnat.
Yngre har tagits till en plats som heter Sawa.
Där har de misshandlats.
De har förts bort utan att föräldrarna har informerats.
Såna saker händer och därför har vi tvingats fly.
Vi kan inte kämpa emot situationen.
Den kan nämligen inte lösas med bråk. Människor föredrar att lämna landet.
Människorna som ni träffar har aldrig stulit eller begått brott.
Men de måste fly från sitt land av den här anledningen.
När vi kommer till grannländer som Somalia och Etiopien
får vi ofta frågan varför vi inte har kämpat emot.
Om vi hade gjort det så hade det blivit ett blodbad.
Och ett blodbad efterföljs alltid av ett annat.
De äldre flyr,
de blir inte tvingade att gå med i armén.
De tvingas inte till nåt annat.
Men om de har barn som har flytt till Sudan eller Israel
säger regeringen till dem: "Ta hem dina barn eller betala 50 000 nakfa."
De skulle klara sig i två år på de pengarna.
Var ska de få pengarna ifrån? Så de flyr.
De lämnar allt och flyr.
Många äldre säger till mig:
"Alga, ta hem oss. Vi vill dö hemma."
Här är anledningen att jag kom hit:
Först bodde jag i området Barka, på ett ställe som heter Enjehai.
Det är ett nytt område och jag flyttade dit för att bli bonde.
När jag bodde där flydde mina bar från landet.
Sen blev jag tillsagd att betala 200 000 nakfa
eftersom mina barn hade rymt.
När det hände bad jag om tid för att få fram pengarna.
Sen flydde jag med flyg då jag hade pass.
Kom du till Etiopien?
Jag åkte till Kenya, sen från Kenya till Etiopien.
Därför är jag långt borta från mina barn som bor här och där.
På grund av allt det här bor jag här. Det är svårt.
Jag har diabetes och högt blodtryck.
PÅ SHIMELBA FLYKTINGLÄGER MED 60 % FRÅN KUNAMA-FOLKET
Kunama-folket kommer från floden Nilotic.
I mer än 150 år har de bott nära floden Tsona.
EZEKIEL CHANNE - ANTROPOLOG I KUNAMA
Eller floden Gash.
De har bott i området med den enda försörjningen att odla grödor.
Då lydde de inte under några lagar.
Det fanns varken administration eller organisation.
De levde bara och skötte sitt.
I Kunama fanns en fantastisk kulturtradition och de hade sin religion.
Guden i vår religion heter Dungun.
Jag föddes 1990, i Mekels södra region.
Jag studerade i området Gash-Barka. Huvudstaden heter Barentu.
Och jag avslutade mina studier i militären.
Sen började jag på college och läste antropologi.
Jag tog examen efter två år.
Sen skickades jag till min region.
Vide den tiden såg jag mycket diskriminering
både mot mig själv och mitt folk.
Vi får lida mycket på grund av diskrimineringen.
Till sist bestämde jag mig för att fly till grannlandet, Etiopien.
När jag flydde från Eritrea hittade jag först nån som kunde vägen
till gränsen.
Han gick med på att ta mig dit.
Han kom till Barentu och tog mig därifrån
till norr, ett område som heter Shambuko.
Då var det midnatt, klockan var elva.
Vi bestämde oss för att gå mot gränsområdet.
Vi närmade oss gränsen. Klockan var tolv.
Tidigt på morgonen rymde jag över gränsen till den etiopiska armén.
Och armén tog mig till UNHCR i Endebaguna.
Sen förde de mig från Endebaguna, till området som heter Shimelba.
De kunde ställa en fråga och man hade en chans.
Om eritreanska soldater hittar dig ställer de en fråga:
"Vill du leva eller vill du dö?"
Då… Det är väldigt tufft.
Då fruktade jag för mitt liv. Och för min familj.
Till och med familjen. Om de hade tagit mig vid gränsen…
Då hade min familj varit i fara.
På grund av politiska orsaker.
På grund av diskrimineringen mot vårt folk.
Min dröm, eller mitt hopp
handlar inte bara om personliga saker.
Jag vill att hela mitt folk ska få ett bättre liv.
År 615 blev Mohammed förföljd av sitt folk.
Och när det hände menar några
att hans följare tog sig till Etiopien…
Och där välkomnades han som en kung.
Mohammeds följare kom till Etiopien år 615.
Och de välkomnades av kejsaren, dåvarande kungen.
Förföljarna kom också till Etiopien…
…för att fortsätta förföljelsen.
Men kungen försvarade dem…
Han frågade följarna: "Varför blir ni förföljda?"
De sa: "Vi dyrkade flera gudar."
"Vi är polyteister."
"Mohammed sa till oss att det bara finns en gud."
"Han lärde oss att be, fasta
bryta ner oss och göra pilgrimsfärder.
Den kristna kungen fascinerades.
"Vi ber och fastar också."
"Ni har en bra religion och jag måste försvara er."
Det gjorde han och de är fortfarande kvar.
Nuförtiden är flyktingarna inte bara muslimer.
Jag vill göra skillnad mellan människohandlarnas Sinai
och de statliga fängelserna.
Vi har aldrig haft problem med statliga fängelser.
Genom avtal med polisen och hjälp från immigrationsmyndigheten
och hjälp från Etiopiens regering som tar emot flyktingarna
har vi lyckats att få hit 8 500-8 700 personer.
Ett annat ämne som är dramatiskt och sorgligt
är mänsklig trafficking.
Människor såldes från Sudan, av rashaida-folket.
Därifrån köptes de av en egyptisk grupp
som sålde människor och organ.
De såldes i fem led.
I första ledet betalade de en viss summa.
I andra och tredje ledet så ökade summan.
Efter sista ledet bad de om en lösensumma på 60 000 dollar.
Under de fem försäljningarna
förekom lidande och tortyr.
De frågade:
"Har du familj utomlands?"
Och så sa de: "Om du inte betalar
tar vi en njure eller hornhinna. Vi dödar dig."
De blev rädda och sa:
"Ja, jag har en släkting. Mina föräldrar är fattiga i Eritrea."
Så de bad dem om telefonnumret.
De tvingades ringa sina familjer med satellittelefon.
Samtidigt som de pratade med sina familjer blev de torterade.
De hällde smälta plastpåsar över dem.
De skrek, och familjen i andra änden
hörde dem skrika och säga: "De dödar mig, hjälp mig."
"Jag vet inte vad jag ska göra. De vill ha en lösensumma på 10 000 dollar."
Familjen i andra änden skrek, och vissa mammor svimmade
eftersom de inte stod ut med att höra barnen skrika.
De sa: "Ge oss tid."
En vecka, 10-15 dagar.
Det accepterade människohandlarna.
Tänk på att de satt fast med kedjor runt händer och fötter.
När de väntade på att lösensumman skulle betalas
fick familjerna tigga om pengar och be släktingar om hjälp.
Det finns ingen familj i Eritrea som inte har fått lida.
Det finns ingen familj i Eritrea som inte har sett barnen
dö i Medelhavet, Saharaöknen eller Sinaiöknen.
Flickor från Eritrea kidnappades också från Asmaras inland
och de såldes vidare tills de kom till Egypten
via människohandlarna.
16-17-åriga flickor
som våldtogs av vakterna fem, sex gånger om dagen.
Tänk en 16-17-årig flicka som blir våldtagen
varenda dag utan nåd.
När vi befriade dem var flickorna helt förstörda.
Både fysiskt och mentalt.
Och Smrets historia…
Hon kidnappades med en vän när hon var 14 år.
och de tog henne till Sinai.
Hon såldes från människohandlare till människohandlare.
De begärde 40 000 av familjen, som inte hade pengarna.
De sa då: "Betala så mycket ni kan,
annars dödar vi henne."
"Vi gör vårt jobb och får pengar för att vi har köpt dig."
"Så pengarna måste hit."
Hon förstod inte. Varje gång de röde vid henne svimmade hon.
Trots att hon svimmade så våldtog de henne.
Vi befriade flickan och förde henne till Etiopien.
Varje gång hon…
Hon får en panikattack varje gång nån kommer nära.
Hon förstod inte… "Vad vill den här personen?"
Pojkar också.
Förutom att pojkarna misshandlas fick de även elchocker.
De hällde vatten på dem och satte på elektroder.
Sen satte de igång. Och de fortsatte tills de svimmade.
Så blev de torterade.
Så det var…
Vi befriade 750 av dem.
Men förutom de 750 personerna, hur många dog?
Hur många kroppar hittade vi i öknen?
Hur många kroppar hittade vi i öknen
som vi tog med till bårhuset?
Så många pojkar och flickor.
Ibland frågar jag mig själv:
"Sinai var landet där alla profeter passerade."
"Men det är också landet
där nästan 10 000 afrikaner har dött."
Tortyr, organstöld…
Och ingen undrar var de är eller vad som har hänt dem.
Mitt i allt lidande finns generösa personer som hjälper till.
Det måste jag tacka Sham Ahmeds familj för.
Han är en imam, som fortfarande finns kvar. En ung man.
Han riskerade sitt liv, precis som jag riskerade mitt
för att befria fångarna som han inte kände.
Jag blev misshandlad i Libyen för att vi skulle befria människor.
Och också i Sinai.
Men det är fysiskt lidande.
Det andra…
Den andra misshandeln har påverkat mig djupare.
När jag hämtade kroppar från flickor och pojkar i öknen.
De hade inget ansikte. De hade bränts för att inte bli igenkända.
Det var en enorm tragedi. Outhärdligt.
I Lampedusa hade jag samma hemska känsla
när jag såg alla kroppar och gravar. Alla barn.
De såg ut som änglar, som att de inte hade dött.
Deras föräldrar hade dött…
De kanske har ätits upp av fiskarna.
All den här mänskliga skräcken…
Alla ondsintheter…
Jag frågar mig själv:
"Har jag nått min gräns?"
Jag vill vara en röst för dem som inte har nån.
Jag vet inte. Jag försöker.
TILL ENDABAGUNA RECEPTIONSCENTER
Hon mår inte bra.
Hon mår inte…
Hon blev rädd och sa: "Alla människor…"
"Vem har familjen hemma? Är de ensamma?"
Trots att jag ser många som kommer
och får åka till Europa…
Men…
Det är för mycket att se alla ledsna ögon
som ser hoppet i horisonten.
Och hoppas på att kunna få studera och bli nån.
De hoppas kunna återvända till sitt land för att hjälpa till.
Mitt i allt lidande…
De har hjälpt mig att se med deras ögon, att se hopp.
Hopp om en bättre framtid.
Undertexter: Susanna Lidblom