Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Angèle!
Angèle…
Přišlo to tak rychle. A bylo to tak intenzivní.
Angèle, vezmeš si mě?
Je fajn to vyjádřit slovy.
DENÍK
DUSÍM SE
FALEŠNÝ
ÚSPĚCH?
Abych mohla vyprávět příběh tak, jak jsem ho zažila.
Sakra. Na téhle kameře vypadám vždycky hrozně.
A nikdo ho nikdy nedokáže povyprávět lépe než já.
Na tohle nikdo není připravený.
Vždycky když jsem byla přes noc v každé show,
byla jsem hrozně šťastná,
ale taky jsem si říkala: „Co tu dělám? Proč já?“
Já ji stvořila.
Vylepšenou verzi mě. Kombinaci mých fantazií.
Malou mořskou vílu.
Princeznu.
Hélène Ségarovou.
Priscillu. Arianu Grande.
Všechny, jako které jsem si přála vypadat.
Až na to,
že jsem přišla o pravou Angèle.
ZTRACENÁ
Už nevím, kdo jsem.
KDO JSEM
KDO JE ANGÈLE?
BRUSEL, BELGIE
Občané musí zůstat doma,
aby se vyhnuli jakémukoli fyzickému kontaktu
mimo svůj blízký rodinný kruh.
Všechna shromáždění jsou zakázána.
„Lockdown, den první.
Dnes je 14. března 2020.
Nevím, jak budou vypadat následující týdny.“
Máme tady lockdown.
Protože nemám co dělat, experimentuju.
„Lockdown, den pátý.
Mám pocit, že už to jsou dva roky, co jsem něco napsala.“
„Dnes je 19. března. Ty vole, to snad neskončí.“
Už mě nebaví
mít lockdown…
Nejdřív jsem nechtěla tvořit.
Říkala jsem si: „Neměla bych pracovat. Mám pauzu.“
Postavila jsem si bunkr.
S hi-fi soustavou a tak. Takové domácí studio.
A napsala jsem spoustu věcí.
Proč to zní takhle?
Proč je to tak saturované?
BRUSELE, MILUJU TĚ
20. DUBNA 2020
Jsi nejkrásnější
a všechno jsi mi opětoval.
Paříž…
Během lockdownu jsem začala přemýšlet o dalším albu.
Předtím ne. Samé turné a propagace.
Ale při lockdownu jsem si musela říct:
„Co teď?“
Měla jsem štěstí, že moje první album uspělo.
Ale to jsem napsala ve 20. Teď je mi 25.
Můj život se za pět let hodně změnil.
Hodně jsem toho zažila. Nemůžu zpívat o stejných věcech.
Nelíbí se mi to. Je to na nic.
Očekává se, že budu stejně úspěšná.
Je přirozené cítit tlak,
ale asi to udělám jinak a zkusím něco osobnějšího.
Nevím, jak to celý dopadne.
KDO JE ANGÈLE?
Zapomněla jsem, jaké to je být sama se svým klavírem.
Klást si otázky jako:
„O čem chci mluvit a zpívat?“
LOCKDOWN – 36. DEN
Jednou.
Nikdy to nevzdávej.
Dvakrát.
Za všechnu mou lásku.
Pro vás třikrát.
Kde jsi?
Kdyby nepřišla pandemie,
asi bych cestovala, pařila…
Nepostavila bych se svému strachu tak přímo,
kdybych se mu mohla vyhnout.
Pepette.
Tajemná komnata.
To je ale brol.
BROL – MUŽSKÝ ROD (BELGICKY) NEPOŘÁDEK, CHAOS
Opravdový brol. Echt brol.
Mohl by tam být tajný zápisník.
Nemám svůj tajný zápisník?
Pepette se zasekla.
Proč sis zapsala
všechno do tajného
zápisníku?
Jeden tajný zápisník.
JEDEN ŽIVOT
KDO JE ANGÈLE?
Hodně píšu, protože musím psát.
Proto píšu písničky.
Vždycky jsem si psala deníky. Mám jich hroznou spoustu.
Tohle je teprve začátek.
Ještě jsem neměla písničky.
Je šílený, kolik mizerných věcí jsem napsala.
Dřív jsem psala příšerný texty.
„Online a připojený, ale ne ke mně. Čekám na znamení.“
První text k „Je veux tes yeux“.
Ta melodie byla jiná.
Online a připojený, ale ne ke mně. Čekám na znamení, žádné nepřichází.
Online a připojený, ale ne ke mně.
Čekám na znamení, žádné nepřichází.
Ještě že jsem tu melodii změnila.
NAPSALA VE 23 LETECH
„Je pozdě. Jsem ve svém pařížském bytě. Mám chuť číst si staré poznámky.
Už ani nevím, kdo jsem.“
KDO JSEM
„Víc pracuju, než dýchám.
Dusím se.
Z čeho mám radost? Z úspěchu?
Z 350 000 sledujících?“
3 MILIONY SLEDUJÍCÍCH
„Deset milionů zhlédnutí
‚La loi de Murphy‘?
To, co mě těší, je falešné.
Já, moje image. Válím.
Já, mé druhé já a zpěvačka Angèle.
Nic jiného nemá smysl. Stydím se za to.
Když přijdu domů, cítím prázdnotu,
protože nic z toho nedává smysl,
je to falešné, neuchopitelné.
Bývala jsem naživu. Plná pochybností, otázek, tužeb.
Úspěch je teď moje jediná touha.
Utíkám před vším ostatním. Bývala jsem volná.“
Tady to je. Šílený.
BÝVALA JSEM VOLNÁ
Neměnila bych svůj život za ten, co jsem měla.
I kdybych mohla.
To, co prožívám, je krásné.
Hodně jsem pro to dřela. Vždycky jsem to chtěla.
SKUTEČNÝ ŽIVOT
Budu jednou z těch ostatních žen.
Z těch, co ti poskytnou rozkoš.
Tvé hry budou naše,
jestli to tak chceš.
Budu zářit jasněji,
abych oživila ten plamen.
Proměním se ve zlato,
abys mě miloval…
- Haló? - Ano, prosím.
Ahoj, mami.
Můžeme se sejít v neděli večer.
Ano, budu tam.
Dáme si pro změnu hranolky.
- Opatruj se. Uvidíme se v neděli. - Mám tě ráda.
- A já tebe, zlatíčko. Ahoj. - Jo. Ahoj.
Podívejte. Když jsem byla malá,
ta věž mi připadala jako World Trade Center.
Nevěděla jsem, k čemu je.
Sem jsem chodila na základku.
Vrátíme se do mojí školy.
Je úžasné tady být.
Abych se tu našla.
Krokodýli!
Tady jsem čekáním na autobus strávila celou věčnost.
Moji rodiče mívali zpoždění.
A teď přijíždíme do Linkebeeku.
Dala jsem Pepette svetr, aby se mnou ladila. Jsem blázen.
Je tak roztomilá.
Je tu nádherně.
Ale dost rychle se začnete nudit.
Jsme v úplném zapadákově. Tady jsem doma.
Pojďme za babičkou.
Pepette! Zlatíčko moje.
Ahojky.
Natáčím.
Ahoj, drahoušku.
Ahoj.
Viděli jste tohle?
Hej! Tohle je Laurence Bibotová a ty jsi Angèle Van Laekenová. Jo!
Jak se máš?
Jo, bezva.
- To je Spritz? - Ne, to je grenadina.
Angèle!
- Co? - Jak se máš?
Dobře.
NAPSALA VE 13 LETECH
„Jsem mladá. Mám úžasné přátele.
Miluju svou školu. Moji rodiče a bratr jsou skvělí.
Miluju hudbu, miluju párty.
Miluju piano.
Miluju bonbóny.
Hraní, křik, tanec. Tancovat jako by se nikdo nedíval.
Miluju zpěv. Staré americké filmy. Miluju Audrey Hepburnovou.
Kdybych měla vysvětlovat, proč jsem dnes šťastná, jen tak,
rozplakala bych se.
To je skutečný život.“
- Všechny ty show. - To je vtipné.
Staré dobré časy.
„Bravo, Martine!“
26. října 1996. To mi byl rok.
Necelý.
Byla na pódiu, když mi bylo deset měsíců.
To bylo tehdy, když jsi…
- Omdlela? - Mělas záchvat a přestalas dýchat.
Jasně.
Dávala jsi najevo tu svou zatracenou vznětlivost.
Přesně tak.
Ale podívej se na mě teď.
Podívej, zlatíčko.
Broučku.
Tady je naše novorozená slečna.
Kdo je to, Roméo? Jak se jmenuje tvoje sestřička?
- Angelo. - Ne, Angèle.
- Jo, Angèle. - Není to kluk.
Jména pro nás znamenají příběh.
S Roméem jsme zašli dost daleko.
Vybrali jsme Roméo… Johnny. To je vždycky dobrý.
Elvis. A Kiki.
Když jsem otěhotněla, nevěděla jsem, co to bude.
Ale věřila jsem, že to bude holka. To jsem chtěla.
Takže ano, chtěla jsem znovu legendární jméno.
Přemýšlela jsem o ženách, které se zapsaly do dějin.
Kleopatra byla trochu moc.
Joséphine by bylo prostřední jméno po Joséphine Bakerové.
Vybrali jsme… Teda spíš já, abych pravdu řekla.
Vybrala jsem Angèle.
Byla úžasné batole. Nádherná holčička.
Nikdy nebyla ošklivé káčátko.
Dělala jsem modeling.
Viděla jsem některé fakt krásné holky.
A taky jak byly smutné.
Říkala jsem si: „To je divné. Není krása spíš prokletí než požehnání?“
Řekla jsem Angèle, když jí byly čtyři nebo pět:
„Hele. Jsi moc hezká.“
Byly jsme v autě.
„Jsi moc hezká.
Ale to nebude stačit.
Jsi hezká. My víme. Ale pracuj na něčem jiném.“
MATKA
Vidělas svou matku?
Vyjde to druhou stranou.
Víš, co řekl? „Běž si umýt zadek, ty děvko.“
Laurence Bibotová.
Také známá jako Marinette.
Vyrůstala jsem se slavnými rodiči.
Máma je herečka a táta je zpěvák.
Takže sláva pro mě byla
odjakživa něco, o čem jsem věděla.
Nebylo to nic nového.
Oba moji rodiče byli umělci. Byli hodně kreativní.
Byli na pódiu, v záři reflektorů.
Byli inspirativní, vtipní.
Věděli, jak využít prostor.
Možná někdy až moc.
S bratrem jsme měli štěstí to zažít.
I když byli populární jen v Belgii
a bylo to celkem skromné,
měli jsme pocit, že vyrůstáme v jejich stínu.
DENÍK
POZOR, NARCISTKA
TÉHLE CHARAKTEROVÉ VADY SI NEVŠÍMEJTE…
Podívejte.
To je zajímavé. Trochu smutné.
„Pokaždé když zmíním své rodiče, lidi musí zmínit jejich povolání.
‚Posloucháš ho v rádiu? Je máma pořád vtipná?
Nahrávají se tví rodiče? Viděl jsem tvou mámu v televizi. Válí.‘
Mně je to jedno.
Momentálně říkám, že jsou nemožní.
Lidé nevidí mě. Jsem jen jejich dcera.“
Šílený. 1. května 2011.
JSEM JEN JEJICH DCERA
Běžte si hrát tam.
Děti trpěly naší slávou. To jsme si neuvědomovali.
Byli to „syn a dcera někoho“.
Když jsme například chodili nakupovat,
lidi nás zastavovali.
Pro děti to…
Jednou nám řekli, že to není lehké. Nevěděli jsme to.
Teď už to víme.
A teď je to naopak.
Nejsme…
Někdy jsem…
Jen „otec někoho“.
OTEC NĚKOHO
Brusel je tady!
Pro mého otce to muselo být něco.
Pořádné překvapení.
Jako když jsem já viděl, jak válí moje ségra.
Byl jsem ve stejné branži a snažil se proslavit.
Jaké to asi je pro tátu? Je mu skoro 60.
A jeho děti…
Začněme se mnou. Dělal jsem si svoje.
On… Úplně ho to dostalo.
„Kolik zhlédnutí tento týden?“
Řekl jsem, že 10 000.
„To je šílený.“ Byl v šoku.
BRATR RAPPER
SESTRA NĚKOHO
DCERA NĚKOHO
Stali se „rodiči někoho“. To je šílený.
Stali se rodiči někoho.
Pořád se omlouvám, že jsem tady.
Ale…
Jen jsem chtěla uznání.
Jako člověk.
Jako jednotlivec,
nezávisle na mých rodičích.
Dobře. Počkej, nejsem si jistá.
Když jsem hrála hudbu,
cítila jsem, že za něco stojím. Měla jsem co říct.
Naštěstí Ania, moje učitelka klavíru, viděla, že ve mně něco je.
Takže mě povzbudila.
Lidé se ptali, kdo hraje na klavír. „To Angèle.“
Cítila jsem se, že mám cenu.
Cítila jsem se doceněná.
Ale nemohla jsem hrát sama ve svém pokoji.
Když měli ostatní moc práce, nemohla jsem hrát moc nahlas.
Nemohla jsem zpívat moc nahlas.
Nechtěla jsem upoutat pozornost.
Tak jsem se naučila hrát jemně.
A zpívat velmi tiše.
To je dobré.
Otec byl náročný, protože to byla jeho práce.
Když jsem hrála na klavír, často říkal:
„Musíš víc cvičit.“
Myslel si, že nejsem dost pilná.
Do…
Re…
Zkusíme to společně.
Nemohli jsme hrát jen tak… Nebyl to jen koníček.
„Proč je můj otec tak…
zaprvé otravný…
A zadruhé, proč tak chce, abych byla profesionální muzikant?
Je to jeho práce. To neznamená, že by měla být i má.“
Pokračuj.
„Hudba vyžaduje mnohem víc práce.
Promiň, Marko.
Nemám ráda hudbu tak jako ty.
Miluju piano. Ano.
Ale nikdy to nebude moje práce.“
„Miluju piano. Ano.
Ale nikdy to nebude moje práce.“
Čtete správně. „Nikdy to nebude moje práce.“
Šílený.
MOJE MÍSTO
BRUSEL 2 PRVNÍ SLOKA OK
Vděčím ti za svoje jméno.
Brusele, miluju tě. Brusele, miluju tě.
Chyběl jsi mi.
Sakra.
To je ono.
Není to tak těžké.
BRUSELE MTR
Lockdown byl náročný.
Asi pro všechny.
Žila jsem na různých místech.
Chvíli jsem se zasekla v Paříži.
Do prdele!
Dva.
Je to zajímavé?
Počkat.
Miluju Paříž. Je nádherná. Je tam všechno, co potřebuješ.
Ale není to domov.
Chtěla jsem napsat milostný dopis městu, kde jsem vyrostla.
Brusele, miluju tě.
Brusele, miluju tě. Jsi můj oblíbenec.
Brusele, miluju tě. Brusele, miluju tě.
Ve druhém albu převládají takové ty maličkosti,
prosté a osobní věci.
Možná bude míň univerzální než to první.
Nezmění to svět, ale je to pro mě upřímné a osobní.
Aspoň myslím.
Protože se táta hudbou živil,
myslím, že to pro mě nemohl být jen koníček.
Ale zároveň jsem se nechtěla stát profesionálkou.
Zasekla jsem se někde mezi.
Věděla jsem, že mám talent a že to mám ráda,
ale nechtěla jsem od toho víc. Nechtěla jsem tátovu práci.
Myslela jsem, že je to těžká práce.
Že škodí jeho duševnímu zdraví.
Tak bych to shrnula.
NASEDNI NA VLAK
Neměla jsem ráda chytré telefony.
Měla jsem Nokii.
Neměla jsem Snapchat, Instagram.
Jen Facebook.
A dobrá kamarádka mi řekla:
„Instagram budeš zbožňovat.“ A já na to: „Já a zbožňovat?“
Řekla jsem: „Ne, díky. Nemám zájem o pozornost.“
STAHOVÁNÍ INSTAGRAMU NEMÁTE ÚČET? ZAREGISTRUJTE SE.
CELÉ JMÉNO – ANGÈLE VAN LAEKEN
UŽIVATELSKÉ JMÉNO – ANGELE_VL
ZAREGISTROVAT
Založila jsem si Instagram.
Protože jsem studovala hudbu,
napadlo mě, že ho můžu použít k tvorbě hudby.
Je jen jedna věc, co mi stojí v cestě.
Víš, že nesnáším spát sama.
Něžně mě zabíjí svou písní.
Něžně mě zabíjí…
Pak jsem začala zpívat
a natáčet videa.
Abych se vyhnula kritice,
dělala jsem vtipy.
Bylo snazší se tomu smát a oblékat si kostýmy.
Ksichtit se.
Lidi tak věděli, že se neberu vážně.
Díky, nashle.
Konečně
přišlo moje jídlo.
Nevěřím si, ale nemám sledující.
O nic nejde.
Jen tu kamarádku, co mě sem přivedla. Pár přátel.
Někteří zjistí, že zpívám. Jsou překvapení.
Kamarádi z dětství zjistí, že zpívám.
Ale to bylo zpočátku všechno.
Vzpomínám si moc dobře
na pár prvních reakcí.
Pamatuju si na Sylvii.
6 TO SE MI LÍBÍ SYLVIE FARROVÁ
ZAMLOUVÁM SI POZICI MANAŽERKY!
Znám Angèle dobře, ano.
Znám ji 21 let. Jo.
Chodily jsme do stejné školy. Bydlely jsme blízko sebe.
Starala jsem se o Angèlinu třídu ve školce.
Když mi bylo 16, hlídala jsem ji.
Když jsem byla malá, její rodiče ji vozili k nám, když jeli na turné.
Angèle jsem poprvé viděla na Instagramu v jejím prvním videu.
Můj komentář byl vtip.
Napsala jsem: „Zamlouvám si pozici manažerky.“ Jo.
Tehdy jsem věděla, že to dělá jen pro zábavu.
Ale uměla zpívat. Měla osobnost. Něco na ní bylo.
Nebyla jsem manažerka, ale proč to nezkusit.
Tehdy jsem prahla po projektech. Chtěla jsem dělat spoustu věcí.
Cítila jsem, že Angèle má obrovský potenciál.
Přinutila jsem ji vylézt z pokoje
a vystupovat v barech.
Nebyla si moc jistá.
Říkala: „Co to děláme?“
A já na to: „Zavři oči. Věř mi.“
Takhle to začalo.
Dej mi tu pásku.
Posílám si to video.
Jaké to je kámošit s holkou mladší o osm let?
Připadám si hrozně dospěle.
Proč vždycky klečím?
Angèle mi dala přezdívku „Odvážná Sylvie“.
Fakt to na mě sedí.
Angèle je ta vyděšená. Sama se k ničemu neodváží.
A já chci prorážet cestu.
Takže „Odvážná Sylvie“. Těší mě.
ODVÁŽNÁ SYLVIE
MANAŽERKA
7. BŘEZNA 2016
Dneska vám zpívám svou píseň…
Byla jsem na správném místě. Cítila jsem se dobře.
Říkala jsem si: „Hudba je pro mě.“
Bála jsem se neúspěchu.
Když máte tátu zpěváka a mámu herečku,
musíte jim dokázat, že nejste malá holka.
Nemluvila jsem o tom…
Nechtěla jsem jejich pomoc ani zájem.
Styděla bych se, kdybych neuspěla.
Sylvie ve mě věřila.
Řekla, že to bude úžasné. Nevěřila jsem tomu.
Sylvie přemýšlela o vystoupeních v Archiducu,
proslulém jazzovém baru v Bruselu.
Studovala jsem jazz. Bylo pro mě těžké zapadnout.
Ptala jsem se sama sebe, jestli si to zasloužím. Učila jsem se.
Ale vystoupila jsem a bylo vyprodáno.
Tam jsem potkala svého druhého manažera, Nicolase.
Stalo se to díky Sylvii.
Sylvie mě dostala z mého pokoje. Vytáhla mě z domu.
KURVA MILUJU SVŮJ ŽIVOT
ARCHIDUC
VZRUŠENÍ DNE
Pak volali Nicolasovi.
Damsův tým hledal někoho, kdo by hrál na klávesy.
A…
Nevím, jakým zázrakem přišli na moje jméno.
Nevím, jak to,
že jsem tu show zahajovala.
Volal mi
producent Damsova turné,
jestli by chtěla Angèle hrát na Damsově turné na klávesy.
To byla nečekaná žádost.
„To by bylo fajn, ale nemohla by taky tu show zahajovat?“
Nevěděl jsem, co říkám.
Nepředstavoval jsem si, jaké by to bylo, kdyby zahajovala Damsovu show.
S jeho publikem.
Damso nechtěl, aby tu show zahajoval rapper.
Neznal moje písničky. Nebyly vydané.
Neslyšel žádné moje písničky.
Slyšel jen můj piano cover písničky „Bruxelles“.
Můj krásný Brusele,
brzy se uvidíme.
Až Paříž…
Můj cover se mu fakt líbil.
Řekl si: „Jo, to půjde.“
V té době měl Damso…
Měl obrovský vliv.
A všechno, čeho se dotknul, se mohlo proměnit ve zlato.
Když se mě ptala, ačkoliv mám Damsa hrozně rád,
řekl jsem: „Ne, jsi blázen.
Jeho publikum není připravené. Nedají ti šanci.“
ŠATNA – ANGÈLE
Dostala jsem tuhle nečekanou nabídku,
i když mě v té době rap nezajímal.
Měla jsem ráda jazz.
Začínala jsem s hudbou, ale tohle mě nezajímalo.
„Proč já? Jak to se mnou souvisí?“
„Co můžu ztratit?“
Byla to skutečná debata.
Máma řekla: „Do toho. Nemáš co ztratit.“
To byla pravda. Tehdy jsem neměla.
ŠTRASBURK 5. ŘÍJNA 2017
PRVNÍ SHOW
No tak!
Jsem v zákulisí. Slyším, že v publiku už to vře.
Světla zhasnou.
Rozsvítí se a já jdu na pódium.
Hned mě vypískají.
Dva tisíce lidí bučí.
Bučí na mě, jako bych tam nebyla vítaná.
Vzpomínám si, že jsem vytáhla mobil
a natáčela.
Slyším lidi, jak začínají křičet.
Uvědomujeme si, že lidi to nebaví.
Bučí. Jako…
Nadávali jí. Řekli jsme si: „A do prdele.“
S Nicem jsme se na sebe podívali a řekli si: „Co nás to napadlo?
Proč jsme to udělali?
Zničíme ji. Zničí jí to sebevědomí.“
Přišel Damso.
Nic neviděl.
Lidi mu začali tleskat. A já hraju a…
Říkám si: „Co to sakra bylo?“
Myslím, že to bylo těžké.
Neuvědomil jsem si to.
Dělal jsem si svoje.
Později jsem zjistil, že to bylo choulostivé.
Zatleskejte Angèle.
Když jsem ji přizval, měli mě za blázna.
Když se mi někdo líbí, jdu do toho. Přišlo to samo.
Nechtěl jsem nijak porušit tradici.
Vybral jsem někoho, kdo měl dobrou duši a energii.
Takže prostě jedeme. Jasný?
Dal jsem něco na Instagram, aby ji lidi podpořili.
Protože je to fakt těžké.
MOC JI NEVIDÍTE, ALE ZAVÁLÍ
Jedeme domů.
Nálada je dost na nic.
Sylvie hned usnula.
Já jsem v posteli a zírám na strop. Pořád slyším lidi křičet.
„Bude to tak příští tři měsíce?“
Říkám si:
„Jak to zvládnu?“
Nechci to vnímat jako neúspěch.
To by pro mě bylo nejhorší.
A zároveň nevím, jak se vyhnout tomu,
abych musela čelit takové síle.
Abych čelila publiku, které mě tam nechce.
DRUHÁ SHOW
Jak se pár minut před začátkem cítíš?
Jako obvykle. Jsem nervózní. Ale musím to zvládnout.
- Co jsi dělala předtím? - Kakala jsem.
Je trochu unavená.
Kde je Angèle?
Tady je.
Jdu na pódium.
Nevím, co se mi honilo hlavou,
ale začala jsem být odhodlaná.
Aspoň jsem se tak cítila.
V hloubi duše jsem si nebyla jistá.
Říkala jsem si, že to udělám jinak.
Nechci dávat lidem možnost, aby mi ukázali, že nejsou spokojení.
Jdeme.
Dobrý večer! Jak se máte?
Jste připravení?
Jo!
Jmenuju se Angèle. Jsem ráda, že tu dneska jsem.
Díky, Damso, že jsi mě pozval.
Líbí se jim to.
Angèle!
Jednou.
Dvakrát.
Pro vás třikrát.
Navzdory všemu začali lidi říkat moje jméno.
Prostě křičeli moje jméno.
Angèle! Do toho, Angèle!
Byl to tak trochu vtip.
Lidi mě na pódiu nečekali, takže se z toho musel stát vtip.
Byli jsme protiklady, takže to bylo vtipné.
Myslím, že jsem z toho bizáru vytěžila, co šlo.
Z toho, že mě podporoval a zviditelnil, nemohl nic získat.
Udělal to z lásky k hudbě.
Protože se mu líbilo, co dělám.
Šílený je, že to později pokračovalo.
Pracujeme na nových projektech.
Je skvělé, že to vydrželo.
Dost jsem se od něj naučila. Později mi to pomohlo.
Měla jsem pak motivaci.
Taky jsem měla pocit, že na pódiu musím něco dokazovat.
Najednou nezbývalo než se tomu postavit. Žádné podvádění.
A nesnažit se nikomu zavděčit.
Jednou, nikdy to nevzdávej.
Dvakrát, pro všechnu lásku, co mám.
Pro vás třikrát.
Začala jsem psát sama.
Od té doby jsem začala cítit,
že mě moje hudba víc naplňuje, protože byla moje.
Něco mě napadlo a věděla jsem, jak to udělat.
Je hvězdou sociálních sítí ve francouzsky i nizozemsky mluvících regionech.
Jmenuje se Angèle. Její píseň má název „La loi de Murphy“.
Angèle, „La loi de Murphy“.
Jo!
Šílený živý set.
Bože.
Jednou, nikdy to nevzdávej…
Stalo se něco úžasného.
Nenapadlo mě,
že to vyjde tak rychle.
Nevěděli jsme, jak propagovat album.
Nic jsme neplánovali.
Nebyli jsme připravení.
Zveřejnili jsme to video.
Neměla jsem vydavatele.
Neměla jsem moc zdrojů. Byli jsme nezávislí.
A reagovaly na to miliony lidí.
Pozorovala jsem to
ze svého malého bruselského bytu.
Nevím, co se děje. Vidím komentáře.
Cítím, že z toho něco bude.
Říkala jsem si, že jsem udělala velkou chybu.
Možná se to vymkne kontrole.
ŠŤASTNÁ?
Mám velký strach, protože e-maily… Kdy jsem to poslala?
Dobře, v 17:20.
„Ahoj. Sylvie a Nicolasi, chci se omluvit za svou krizi.
Vím, že tvrdě pracujete. Nechci vás vinit ze svých obav.“
Můžu to poslat kdykoliv…
„Oba musíte vědět, kdo doopravdy jsem.
Na pódiu se snažím předvést.
Dělám to, protože je to obrovská příležitost.
Otevírá dveře.
Všechno je to úžasné.
Ale tohle je pro projekt ANGÈLE.“
„Popravdě si nemůžu stěžovat.
Nemělo by to smysl, protože jsme nemohli doufat v nic lepšího.
Ale jak to, že už měsíc nemůžu spát
a pětkrát denně mívám záchvaty paniky a brečím?
Jsem jen citlivá a nervózní.
Nedokážu oddělit osobní a pracovní věci.
Projekt se jmenuje Angèle. Musím čelit následkům.“
„Děsí mě, co se děje.
Nikdo to neví. Je to až moc úžasné na to, aby to bylo děsivé.
Ale od minulého pondělí
je na YouTube moje pravá tvář.
To jsem já. Taky jsem to chtěla.
Začínám se ohlížet za tím, co se událo.
Začínám dostávat zprávy a nabídky.
Musím tomu čelit sama.
Když to nevyjde, bude to moje selhání.
Nechci být diva,
říkat, že mě nikdo nechápe.
Ale myslím to vážně.
Šílím. Mám zase záchvaty paniky.
Vím, že se to nezmění a možná se to zhorší,
ale kdybyste pochopili, proč se mi to děje, budu ráda.
Chci vám poděkovat za to, co děláte.
Neříkám to dost. Myslím to vážně.“
To je šílený.
No…
Je to šílený, protože jsem to mohla napsat před týdnem.
Ale je to uklidňující. Jsem sama sebou.
A zároveň to připomíná zvláštní období.
Je pravda, že když vyšlo „La loi de Murphy“,
nebyla jsem na tom dobře. Byl to začátek všeho.
Byla jedna chvíle, kdy jsem byla hodně bezstarostná.
Dělala jsem hudbu, ale mohla jsem jít ven.
Mohla jsem se bavit s přáteli a přitom dělat hudbu.
Užívala jsem si to.
Ale pak jsem vydala tu písničku.
Lidi na to reagují. Dostávám první zprávy a recenze.
Takže najednou musím čelit něčemu násilnému.
Dostáváte přímou zpětnou vazbu od milionů lidí.
Doma v pyžamu. S mastnými vlasy.
S nevyčištěnými zuby.
Díváte se na obrazovku a vidíte tisíce zhlédnutí
a tisíce lidí kolem vás.
Jste paranoidní.
V den, kdy vyšlo „La loi de Murphy“, jsem byla paranoidní.
Měla jsem pocit, že mě všichni sledují, i když to nikoho nezajímalo.
Jen jsem pak brečela. Tehdy jsem brečela celý den.
Bála jsem se.
Říkala jsem si: „Co jsem to udělala?“
Možná jsem se bála, protože jsem v hloubi duše věděla,
že to nenechám být.
Že jsem si to přála.
Chtěla jsem, aby se to stalo.
Ale jedna moje část si říkala:
„Páni, co bude dál?“
ANGÈLE, ANTIMÚZA Z NEBES
Ozval se Playboy. Chtěli si vylepšit image.
Ten časopis znám.
Chtěli udělat můj portrét.
ČÍSLO ČTYŘI – ZÁŘÍ 2017
Příští číslo se zaměří
na feminismus
a na ženské hlasy.
A nebude to sexuálně zaměřené.
Pochybuju o tom, ale souhlasím.
Může být zajímavé promluvit pro tenhle časopis o mé hudbě.
Je to v rozporu s tím, co dělají.
A věci se možná změní.
Rozhovor dopadl dobře. V den, kdy jsem ten časopis viděla,
jsem byla překvapená.
Přišlo mi, že co píšou,
není pravda.
A navíc ta fotka, kterou vybrali…
Vyfotili jsme ji před pár měsíci, naprosto nevinně.
Rozhodli jsme se ji nezveřejnit,
protože jsem byla mladá, blonďatá, s červenými, našpulenými rty.
Připadalo nám, že je to až moc svůdné.
Tehdy jsem se bála, že budu sexualizovaná proti své vůli.
Ta fotka se mi nelíbila.
Ale je zajímala.
Zakázala jsem jim ji použít. Věděla jsem, že si ji lidi vyloží špatně.
Když jsem časopis otevřela, zjistila jsem, že ji použili, i když jsem řekla ne.
Pravé trauma nastalo o den později.
Belgický bulvár ten snímek zveřejnil taky
s titulkem: „Dcera Laurence a Marky nahá pro Playboy.“
Všechny moje obavy dohromady.
Konkrétně obavy, že jsem „dcerou a sestrou někoho“
a v sexuálním kontextu.
Moje nejhorší noční můra.
Takové ponížení.
Sotva jsem začala nabírat sebevědomí.
Založila jsem si svou nahrávací společnost.
Byla jsem nezávislá. Nebydlela jsem s rodiči.
Zvládla jsem to sama. Psát a hrát písně…
Začínala jsem si říkat,
že to zvládnu sama.
S tímhle prvním článkem
ze mě byla jen holka.
Hezká blondýnka, která se svlékne pro chlapy,
protože jinak by si jí nevšimli.
HLASOVÁ ZPRÁVA 30. ZÁŘÍ 2017
Omlouvám se, včera…
V jednom z těch časopisů o mně psali jen to nejhorší.
„Dcera Laurence Bibotové a Marky nahá pro časopis Playboy.“
Celý den jsem probrečela. Nezvládám to. Vypadá to, že s tím nemůžu nic dělat.
Svět je hrozné místo, kde mě lidi chtějí prodat
a používají mou image…
Je mi 21.
Trávím svůj život tím,
že se snažím posílat lidem dobré zprávy, psát krásné písničky o lásce…
Dávám si pozor na to, co ukazuju,
a chci být přirozená.
Nesnáším tenhle povrchní svět,
kde jsou holky sexuálními objekty.
Už se to vymyká kontrole. A dostalo to i mě.
Nejhorší titulky, ve kterých jsou mí rodiče.
Je to veřejné ponížení.
Necítím se dobře. Nechci hrát. Už nechci nic dělat.
Pak přišly měsíce toho,
že jsem kontrolovala, co lidé uvidí.
Tahle věc mě opravdu ovlivnila.
Ale taky jsem se cítila odhodlaná.
Řekla jsem si, že už nikdy nebudu „sestrou nebo dcerou někoho“.
Taková nejsem. Jsem někdo.
Pracuju moc tvrdě na to, aby to tak bylo.
Nejvíc mě ovlivnilo to, že mi došlo, že i dnes,
i když to nebyla fotka, kterou jsem chtěla, ale mohla být,
je dívka v takovéhle póze vnímána negativně.
Že by se měla stydět. Že si zaslouží být v novinách.
Každý chce jen prachy.
Z ničeho jinýho se jim nepostaví.
Každý chce jen slávu.
Nic jiného s nimi nepohne.
Jaký to má smysl?
U obrazovky jsi tak osamělý.
Říkáš si, co na to lidi.
Ale jim je to jedno.
Je divné si pomyslet, že všechna ta auta jsou tu kvůli mně.
Třeba ti kluci… Jdou na mou show. Fakt divný.
Tihle taky.
Ten chlap, co tam čůrá. Jde na moje vystoupení.
Vědí, kdo jsem,
a navíc svůj sobotní večer
věnují mému koncertu.
Deset, devět, osm, sedm,
pět, čtyři, tři, dva, jedna…
Šťastný nový Brol!
Je to tady. Brol vyšel, přátelé.
Hej!
Všechno je to pro mě.
Jsem moc šťastná.
Na tohle album jsme čekali rok.
Konečně vyšlo. Už teď je to úspěch.
Lístky do Olympie se vyprodaly za dvě hodiny.
Jste šťastná?
Jsem, ale nedochází mi to. Na rozdíl od ostatních.
JSEM ŠŤASTNÁ?
- Už jsme tu? - Ano.
Do prdele.
No do háje. Hustý.
Pojedeme…
Je tu plno?
Tohle nepůjde.
Ani náhodou.
Ne…
Nemá to konec.
Je tady!
Je to těžké pochopit.
Potřebuju lidi, kteří mě poslouchají.
A zároveň mi připadá nespravedlivé,
že mě lidé mají tak rádi, ale já jim to nemůžu oplatit.
Zvlášť proto, že mám ráda interakce.
Uvědomuju si, že nemůžu oplatit lásku,
kterou mi diváci posílají.
Můžu to oplatit tím, že udělám koncert,
že budu psát písničky, ale to je všechno.
Neuvidím každého z nich tak,
jak vidí oni mě.
Je to nevyrovnané a frustrující.
Vezmi si mě!
Je mi to moc líto.
Musíme chytit vlak.
Nemohli jsme všechny pustit dovnitř. Takže mě to moc mrzí. Ale…
Angèle, vezmeš si mě?
Jsi krásná!
Angèle!
Je mi to moc líto. Díky.
Angèle!
Kdy zase přijedeš?
Nikdo se ke mně nechová normálně.
Žádný vztah už není normální.
Pamatuju si jeden festival.
Koncert skončil.
Spousta lidí se se mnou chtěla vyfotit.
Nebyla to vhodná chvíle. Bohužel neumím lhát.
Jsem spontánní člověk.
Když jsem smutná, naštvaná nebo se necítím dobře,
neumím se přetvařovat a usmívat se.
Řekla jsem holkám:
„Nemůžu za nimi jít.“
Lidi mi začali nadávat.
Fakt se naštvali.
Vzpomínám si na jednu paní s dětmi,
která křičela:
„Dělejte, chyťte ji za vlasy!“
A ty děti mě začaly tahat za vlasy.
Podívala jsem se dolů
a někdo další řekl:
„Jsi hvězda na nic.“
Pamatuju si,
že jsem nechápala, jak to zašlo tak daleko.
Říkala jsem si, co pro ně jsem?
„Jsem jen hvězda?“
Ano, jsem. Neznají mě.
Nevědí, že jsem člověk.
A že po koncertě se půjdu vykakat jako všichni ostatní.
Pro ně jsem jen hvězda.
Takže když se s nimi nevyfotím, berou to jako urážku.
A svým způsobem,
když děláte hudbu
a stanete se slavným, plyne z toho jedno nepsané pravidlo.
Teď patříte lidem.
ZTRACENÁ
PRÁZDNÁ
VOLNÁ
KDO JSEM
JSEM VE FAKT ZLÉ SITUACI
…večírek.
Brusele, miluju tě.
BRUSELE, MILUJU TĚ
Zazpíváme celý refrén.
Zní to skvěle, že?
Malý detail u „Brusele, miluju tě…“
Brusele, já…
Jasně.
Brusele, miluju tě.
Zazpívej to, jak chceš, ale musíš si vybrat.
Brusele, miluju tě.
Zní to lépe?
Brusele, miluju tě.
A teď je to…
Brusele, miluju tě.
- Ta část… - Jo.
Zkus…
Brusele, miluju tě.
Jo. Tohle je přirozenější.
Je to dobrý.
Příští týden jedu na zahájení festivalu v Cannes.
A neoholila jsem si podpaží.
Chci to tak nechat. Jen tak.
Je to dost dlouhé.
Vlastně…
se nechci oholit, ale problém je,
že to lidi nepodporují.
Říkají mi, že to nemůžu udělat.
A já na to, že můžu.
Normálně bych se neoholila.
Proč bych to dělala kvůli Cannes?
Jsem nastrojená, ale nemám potřebu to dělat.
Necítím potřebu se oholit.
Proč bych to dělala?
Vím, že schytám kritiku.
A to nechci.
Nechci, aby to bylo o tom.
Chci, aby lidé mluvili o mém vystoupení.
Ne o mém oblečení nebo chlupech v podpaží.
Angèle! Tady dole!
Angèle!
„Sním o svobodě,
o tom, že budu volná, než budu volná na pódiu.
Že budu sebevědomá a nebudu řešit, co lidé říkají.
Sním o slunci. O odhalených křivkách,
o kterých se nebudou psát sprosté komentáře.
O muži, který se na mě dívá, aniž by mě soudil.
Aniž by mě chtěl vlastnit.
O tom, že se budu cítit hezká, aniž by to dokazoval Instagram.
Sním o tom, že můžu snít.“
Všichni mluví jako zvířata.
Pomlouvají každou číču.
Je rok 2018, nevím, co si myslíte, ale jsem víc než zvíře.
Vidím, že rap frčí. Čím sprostší, tím úspěšnější.
Hej, je načase to změnit.
Holka by měla říkat, co si myslí.
Tak ti to zazpívám.
Běž do…
Nebudu v rádiu…
Její píseň „Balance ton quoi“, odkaz na #MeToo,
se za pár měsíců stala feministickou hymnou.
Tak ti to zazpívám.
Běž do prdele.
„Balance ton quoi“ jsem napsala po tom, co mě v tramvaji nějaký chlap obtěžoval.
Začaly se ozývat ženské hlasy
a umělci se snažili věci změnit.
Nemyslela jsem, že mám právo
o tom cokoli říkat,
ale pochopila jsem, že mám hlas.
Lidé se v tom uviděli.
OD BEYONCÉ PO ANGÈLE FEMINISMUS JE POP
FEMINISTICKÁ A POPOVÁ IKONA V NY TIMES
POST-#METOO FEMINISTICKÁ HYMNA
JAK SE Z TOHO STALA FEMINISTICKÁ HYMNA?
Je to všem jasné?
Když holka řekne ne, mám pocit, že většinou to znamená…
Znamená to ne.
Ne. Dobře.
Je skvělé, že ta písnička upozornila na stávající problémy.
Ale vymklo se to kontrole.
I když jsem naprosto souhlasila s požadavky
a stále jsem tomu oddaná, nevím, jestli jsem to chtěla.
Být tak na očích.
Protože někteří mě možná vidí jako vševěda.
Lidi vymýšleli věci, z nichž by mě vinili.
A teď tu máme Roméa Elvise.
Je zapletený do případu sexuálního napadení.
Zpěvák byl obviněn na Instagramu
a omluvil se.
Uvedl, že použil své ruce
nevhodným způsobem.
Myslel si, že odpovídá na pozvání.
Pokud jde o zpěvačku Angèle, jeho sestru,
byla požádána, aby ho na sociálních sítích prozradila.
PROZRAĎ SVÉHO BRATRA
#PROZRAĎSVÉHONECHUTNÉHOBRATRA
ANGÈLE NAPOMÁHÁ ZLOČINU MLČENÍ ZNAMENÁ SOUHLAS
A NAJEDNOU JE TO JINAK VZDĚLEJ SVÉHO BRATRA, PROSÍM
TY ZATRACENÁ FEMINISTKO BĚŽ SE BAVIT S BRÁCHOU
Tři měsíce jsem skoro nevycházela z domu.
Byla to exploze v mém srdci, v mé rodině.
Protože stejně jako ostatní
jsem samozřejmě odsuzovala, co můj bratr udělal.
Bylo hrozně drsné a smutné vidět,
jak moc se z toho někteří radovali.
Já, feministka, co promluvila.
Jako bych za to mohla.
RESPEKT
Jako bych za to musela zaplatit.
A jako by nestačilo to poslouchat.
Vidět mého bratra v téhle situaci.
Ne.
Na Twitteru mě lidi žádali, abych hned reagovala.
Jinak by můj boj ztratil význam.
ODSUZUJI
JE TO O TO DŮLEŽITĚJŠÍ, PROTOŽE JE TO PŘÍBUZNÝ
POTŘEBUJEME ZMĚNU MYŠLENÍ
Sexistické a sexuální násilí je tak všudypřítomné,
že mám někdy pocit, že to nezvládneme.
Pak se rozhlédnu
a uvědomím si, že se lidé mohou pomalu vyvíjet.
Lidé si to mohou uvědomit.
Moje píseň nic nezmění,
ale lidé si to čím dál víc uvědomují a mluvení o tom pomůže.
Ať je to můj bratr, můj nejlepší přítel, můj kolega…
Vždy odsoudím to, co je proti mému přesvědčení.
To, jak se se ženami zachází
a jak učíme muže, aby se k nim chovali,
se musí změnit.
ONA
Dobrý Bože…
Je tam taky skvělá.
Navíc by mě nenapadlo…
že by dělala…
- Říká se tomu modeling? - Ano.
Drahoušku…
Kdyby tvůj děda ještě žil, byl by pyšný.
Fantastické…
To je krásná holka.
Je to vážně modelka.
Jste první, kdo to vidí.
- Vážně? - Jo.
Babička Pilou není jen tak někdo.
Rozhodně.
BABI PILOU
BABIČKA
Babi Pilou je moje babička. Jsme si moc blízké.
Žije v jiném světě než já.
Vždycky mě postaví nohama na zem,
protože si myslí, že je moje práce úžasná, a je hrdá,
ale nechápe to.
I když mám tohle všechno za sebou, pro ni budu pořád její vnučka.
Díky tomu zůstává prostá. A hlavně je ke mně upřímná.
Co nového?
Pověz mi, babi, co máš radši?
Citron, nebo cukr?
Citronový, nebo sladký dort?
- Sladký. - Tak jo.
Ne.
Takhle to nepůjde, drahoušku.
- Ano. - Odnes ty plechovky.
Co říkáš na můj styl, babi?
Je trochu zvláštní.
Nelíbí se mi.
Aspoň jsi upřímná.
- Ano. Jsi upřímná. - Ptala ses, co si myslím.
Je to těžké.
Za války…
NAPSALA VE 24 LETECH
„Opravdu chci psát.
Zvykám si, že nechápu svůj život,
ale tentokrát to bylo nečekané.
I když jsem o tom už přemýšlela. Několikrát.“
ONA
ZAMILOVANÁ
Angèle je nová velká hvězda.
Její nový vztah bude zveřejněn.
Uvidíte ve videu.
Dívejte se pořádně. Nemůžeme ukázat jen tu fotku.
Dobře? Dívejte se pozorně. Zítřejší obálka.
ZNOVU NAŠLA LÁSKU
PAŘÍŽ, 18. LISTOPADU 2019 RUKU V RUCE – NENÍ ŽIVOT SKVĚLÝ?
Ona…
Řekla: „Neříkejte to babičce.“
„Řeknu jí to já.“
Jednou večer mi zavolala.
Už jsem to věděla.
A byla jsem trochu…
prudká v tom, jak jsem mluvila.
Řekla: „Babičko, jak se máš?“
No, začínám…
Zeptala se: „Co se děje?“
A já na to: „Nic.“
„Musím ti něco říct.“
„Ne. To nemusíš.
Já už to vím.“
To je všechno.
Ten chlap mě prozradil.
Byl to první člověk, který v éteru řekl, že jsem něco měla se ženou,
i když to pro mě bylo náročné
to pochopit a zvážit.
Bylo to intimní.
Udělal to,
i když… No, mohlo to…
Mohlo to způsobit problémy v mé rodině.
Chtěla mi
dát mnohem víc…
Jak to mám říct?
Chtěla mi to víc vysvětlit.
Vždycky jsem se ptala: „Proč žena?“
A ona na to: „Proč chlap?“
Možná je to kvůli mému věku.
Je tak málo LGBT vzorů,
že jsem si uvědomila pozdě, že jsem bi.
Bylo mi 23.
Nemohla jsem si dál lhát.
V mojí situaci
jsem nemusela čelit jen své rodině a jejím otázkám
a strachu z odmítnutí,
ale musela jsem čelit i názoru veřejnosti.
SAKRA, ONA JE LESBA
MYSLÍM, ŽE JE TO NEMOC
SEŽER SI TU DUHU
FUJ, UŽ TĚ NESLEDUJU
Problém je, že mě okradli o to, abych to přiznala já.
Je skvělé, že se mladí mohou opřít o veřejné gay osobnosti,
a já bych se bývala ráda rozhodla o tom, kdy a jak to udělám.
Existuje důvod, proč se lidi bojí přiznat orientaci.
Důsledky mohou být brutální.
Teď mi jde jen o to,
aby se zamilování normalizovalo.
Bez ohledu na pohlaví.
Sexuální orientace celebrit by neměla být ve zprávách.
Měl by to být fakt.
Kéž by bylo víc LGBT vzorů, když mi bylo 15 nebo 16.
Pak bych si tak nelhala.
To pomyšlení mě uklidňuje.
TVOJE KRÁLOVNA
Kdyby věděla, jak se na ni díváš,
měla by strach.
Kdyby věděla, co si o ní myslíš,
mohla by ti ublížit.
Ale dej jí trochu času.
Mohlo by vám to dovolit
být zase spolu.
Určitě bude potřebovat čas,
aby zapomněla na své předsudky.
Chtěla bys, aby dneska byla tvoje královna,
ale dvě královny nikdo moc nebere.
Chtěla bys, aby dneska byla tvoje královna.
Králové jsou ti ukradení, to není pro tebe.
Chtěla bys, aby dneska byla tvoje královna,
ale dvě královny nikdo moc nebere.
Chtěla bys, aby dneska byla tvoje královna.
Králové jsou ti ukradení, to není pro tebe.
„Dneska ti píšu, protože jsi mi pomohla.
Brol právě vyšel.
Mluvili jsme o tom s přáteli.
Líbilo se jim ‚Ta reine‘.
Já to neslyšela. Byla jsem zticha. Den uplynul.
Poslechla jsem si to doma. Jako bys mluvila ke mně.
‚Ta reine‘ jsem napsala pro sebe. Je to narcistické, ale bylo to úžasné.
Poprvé v životě mě někdo přitahoval.
Holka z mojí třídy.
Kdyby věděla, jak se na ni dívám,
měla by určitě strach.
Jak na houpačce, fyzicky i emocionálně.
Poprvé jsem k někomu něco cítila.
Věděla jsem, že se to děje, ale nechápala jsem to.
Upřímně, nevím, kdo jsem,
ale cítím se pochopená, ještě než se pochopím.
A za to ti děkuju.“
NOVÁ ÉRA
Na téhle kameře vždycky vypadám hrozně.
Možná ty vlasy.
Takže jsem donutila…
Vařím si čaj. Je to rachot.
Donutila jsem Laetitii poslechnout si ty písničky.
Je to kamarádka. Moje tisková mluvčí v Belgii.
Poslechla si je. Všechno dobrý a pak povídá…
„Nejsem si jistá tím textem.
Ve srovnání s albem Brol mi připadá, že se mě to netýká.
Mám pocit, že to není tak dobré.“
Takhle to neřekla, ale byla frustrovaná,
protože na albu Brol je všechno, co jsem řešila,
mnohem univerzálnější.
Promlouvalo ke každému. Tohle je introspektivnější. To je pravda.
Od chvíle, co vyšel Brol, jsem zažila i jiné věci.
A ne jen s hudbou.
No, už jsem dospěla. Jsem víc dospělá.
Jsem víc…
Jsem víc připravená mluvit o vážných věcech.
Já nevím. Začínám se rozčilovat.
Navíc mi přijde, že jsem se v hudbě zacyklila.
A to mě štve,
protože mám pocit, že nemůžu nic dělat.
Tohle video je k ničemu. Promiňte.
Tohle se děje, když dělám hudbu. Nikdy nedokončím větu.
Mluvím se sebou jako stará čarodějka. A…
Chodím sem a tam vařit čaj.
Mám pochybnosti o všem, co píšu nebo vytvářím.
Připadám si jako nula. To se děje.
- POŘÁD V LOCKDOWNU? - ANO :(
TEN LOCKDOWN JE TAK DLOUHÝ
JO, TO TEDA JE
JEN DOUFÁM, ŽE JEDNOU BUDEME MOCT VYSTUPOVAT ZASE NA PÓDIU
JSEM MANAŽER DUY
MILUJEME ANGELE
SPOLUPRÁCE NA NOVÉ PÍSNIČCE?
LONDÝN 28. LISTOPADU 2020
Rošťando!
- Jo! - Jak se máš?
Ráda tě vidím. Jak se máš?
- Fajn. - Ahoj, zlato.
Jak se máš? Dobře.
Dobře.
Nakonec jsem se stala součástí projektu popové hvězdy.
Jako moucha na zdi jsem mohla pozorovat,
jak to funguje zevnitř.
Na jednu stranu na mě udělalo dojem,
že jsem viděla tuhle úžasnou ženu.
Byla talentovaná a tak přístupná. Mnohem víc, než jsem myslela.
Bylo to uklidňující, protože mi došlo, že můžeš být velká hvězda
a zůstat přístupná.
Ne!
Možná časem
to zmizí.
A přesto nějak nemyslím,
že se to stane.
Jako lék.
Bez tebe nejsem nic.
Vím, že se snažím.
A ztrácím čas v tvém náručí.
Mám horečku.
Sáhneš na mě?
Ruku na čelo,
polibek na krk.
A když se mě dotkneš, zlato,
zčervenám.
Mám horečku.
Sáhneš na mě?
Cítila jsem tlak,
protože to jsou už měsíce, co jsem naposledy vystupovala.
Protože tohle je další úroveň.
Říkala jsem si: „Co tady vlastně dělám?“ Ptala jsem se sama sebe.
Upřímně.
Vážně. Ta holka zpívá, tančí…
Je to mašina.
Myslela jsem si, že nejsem tak dobrá.
Že bych měla jít domů.
Kde je Linkebeek?
Moc se těším.
Nejsem si jistá, jestli tohle chci.
Něco tak velkého.
Ale ta energie, ambice,
dokonce i šílenství…
Absence strachu…
Inspirovalo mě to.
K tomu, co přijde dál.
BRUSELE, MILUJU TĚ FINÁLE
Raz, dva, tři! Jo!
Brusele, miluju tě. Brusele, miluju tě.
Chyběl jsi mi. Brusele, miluju tě.
Brusele, miluju tě. Jsi můj oblíbenec.
Brusele, miluju tě. Brusele, miluju tě.
Chyběl jsi mi.
Jsi nejkrásnější.
Ano, jsi.
Paříž mě volá…
No, Angèle?
- Tvrdě makám. - Jaký máš pocit z toho alba?
Jsem vlastně celkem pověrčivá.
U prvního jsem nic nečekala.
Snažím se nic nečekat.
Je to těžké.
Pořád pokračují.
I když říkala, že už to není jako dřív,
pořád pokračují…
Po hudební stránce
jsem spokojená s tím, co jsme udělali.
S textem jsem spokojenější, ale vím, že nebude tak populární.
Je osobnější.
Možná méně sjednocující.
I když jsme neplánovali, že první album bude sjednocující.
Bylo jen dost naivní.
Cílem je dál dělat to, co dělám. Jo, žít dál a…
Najít své místo víc než kdy dřív.
To jsem udělala s tímhle albem. Našla jsem své místo.
První album vzniklo takhle,
ale štěstí je všude.
Musela bych mít štěstí s druhým albem.
Ale taky bych se měla ujmout svého místa.
Teď jsem tady. Musím do toho dát všechno.
NOVÁ ÉRA
MŮŽEŠ ODPOČÍVAT
MILOVAT SE
NAUČIT SE ŘÍKAT NE
POSLOUCHEJ SE!
Lidé se často ptají, jestli mám sny. A vlastně mám.
Stejně jako ostatní.
Myslím, že můj sen teď
je spíš osobní rozvoj.
Ten profesní zas tak moc ne.
Nikdy nebyl.
Sním o tom, že jsem uvolněná.
Že mám kolem sebe ty správné lidi.
Že dospěju, poučím se ze svých chyb.
Že budu někdo, kdo je k lidem dobrý.
A zároveň komu se ta dobrota vrací.
Kdyby moji rodiče měli normálnější práci,
asi bych měla normálnější práci i já.
Možná bych byla moc šťastná.
Ale vlastně
si to fakt užívám.
Miluju svůj život.
Jen jsem se tomu musela přizpůsobit,
protože se to stalo rychle.
A…
v hloubi duše jsem moc chtěla, aby to tak dopadlo.
Nechtěla jsem selhat.
Neřekla bych nahlas nikomu, že to chci zmáknout.
Možná bych to napsala.
Nemohla bych to říct, protože…
Určitě mi přineslo štěstí, že jsem to neřekla. Jsem pověrčivá.
Myslím, že jsem to neřekla, abych předešla nepříjemným překvapením.
Kdyby to nevyšlo, nikdo by nevěděl, že jsem to chtěla. I když to tak nebylo.
ANGÈLE – VYPRODÁNO 10. PROSINCE
No, přeju jí…
jen to nejlepší.
To nejlepší pro ni.
Aby bylo všechno v pořádku.
Teď cítím, že se stává ženou.
Začíná se stavět za to, čemu věří a po čem touží.
Mluví o tom.
Bývala
mnohem tišší.
Myslím.
Říkala jsem si,
jestli je možné,
aby se z mé vnučky stala hvězda.
Neodvážila jsem se to říkat lidem.
Říkala jsem, že dělá hudbu.
„Ano, ale…“
Říkali: „Viděli jsme Angèle v televizi!“
„Je z ní někdo.“
- Věděla jste, že je teď taky herečka? - Ne.
- Nevěděla jste to? - Ne.
Nikdy mi nic neříká.
Je neuvěřitelná.
Od té doby, co má psa…
Dobře, nahrávám.
Pepette, čůrala jsi?
Ty jsi čůrala! Kde ses vyčůrala?
Jen chci říct, že album je hotové.
Myslím.
A to mě děsí k smrti.
Jako obvykle.
Nevím, jak ho budou lidi vnímat.
Jak ho budou posluchači poslouchat.
Ale to už…
není na mně.
Tohle album jsem já ve 25.
Moje čtvrtstoletí.
Přišlo mi, že chci být sama sebou. Nesnažit se být tím, čím nejsem.
Snad na to nikdy nezapomenu.
Vždycky budu holka z Linkebeeku, co píše jednoduché písničky.
I když se život změní,
zůstane mi to.
Protože to všechno…
jsem já.
No, to je konec.
Šťastnou cestu.
KONEC
Děláš si srandu?
Takhle poděkuješ?
Přímo před…
mým úspěchem.
Překlad titulků: Gabriela Vašíčková