Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Angèle!
Angèle…
Det gick så snabbt. Och det var så intensivt.
Angèle, vill du gifta dig med mig?
Det känns skönt att skriva ner det.
DAGBOK
JAG KVÄVS
FEJK
FRAMGÅNG?
Att kunna berätta historien så som jag upplevde den.
Jäklar. Jag ser alltid hemsk ut med den här kameran.
Och ingen kommer nånsin att kunna berätta den bättre än jag.
Ingen är redo för det här.
När jag över en natt fick vara med i varenda tv-program blev jag jätteglad.
Men jag tänkte också: "Vad gör jag här?"
Jag skapade en tjej.
En bättre version av mig själv. En blandning av mina fantasier.
Den lilla sjöjungfrun, en prinsessa, Hélène Ségara, Priscilla, Ariana Grande.
Alla som jag i hemlighet ville se ut som.
Men så här är det.
Den riktiga Angèle har jag förlorat.
FÖRLORAD
Jag vet inte vem jag är.
VEM JAG ÄR
VEM ÄR ANGÈLE?
BRYSSEL, BELGIEN
Alla medborgare ska stanna hemma
för att undvika fysisk kontakt utanför den närmaste familjen.
Alla sammankomster är förbjudna.
Lockdown, dag ett.
Det är den 14 mars 2020.
Jag vet inte hur veckorna blir framöver.
Vi sitter i karantän
Jag har inget att göra, så jag experimenterar lite.
Lockdown, dag fem.
Det känns som om det var två år sen jag skrev nåt sist.
Den 19 mars. Det här känns som en evighet.
Jag är trött på att sitta i karantän.
Först ville jag inte göra musik. "Jag borde inte jobba. Jag har paus."
Jag har skapat en liten fristad åt mig. Med stereoanläggning och allt. DIY liksom.
Och jag skrev massor.
Varför låter det så här?
Varför är det så mättat?
Jag började fundera på ett nytt album under lockdown.
Det hade jag inte gjort innan. Då var det turnéer och promotion.
Jag var tvungen att fråga mig själv: "Vad händer nu?"
Jag hade sån tur att mitt första album blev en succé.
Men jag var 20 när jag skrev det. Nu är jag 25.
Mitt liv har förändrats mycket på fem år.
Jag har upplevt mycket. Jag kan inte bara sjunga om samma saker.
Nej, det är irriterande.
Folk räknar med framgång. Det är naturligt att känna sig pressad.
Men jag går nog nån annanstans och provar nåt mer personligt och intimt.
Jag vet inte vart det leder.
VEM ÄR ANGÈLE?
Jag glömde hur det var att vara ensam med mitt piano.
Jag frågar mig själv saker som: "Vad vill jag prata om och sjunga om?"
LOCKDOWN, DAG 36
En gång
Ge aldrig upp
Två gånger
För min kärleks skull
Tre för dig
Var är du?
Om det inte var för pandemin så hade jag nog rest runt och festat.
Jag hade inte konfronterat mina rädslor så direkt om jag hade kunnat undvika dem.
Pepette.
Hemligheternas kammare.
Jag har så himla mycket brol.
BROL - MASKULINUM OORDNING, RÖRA (BELGIEN)
Och då menar jag riktig brol.
Här ligger nog hemligheternas anteckningsbok.
Var är min anteckningsbok?
Pepette sitter fast.
Varför skrev du ner
Allt i anteckningsböcker
Som är hemliga
En bok med hemligheter.
ETT LIV
VEM ÄR ANGÈLE?
Jag skriver mycket, för jag behöver det. Det är nog därför jag skriver låtar.
Jag har alltid skrivit dagbok. Jag har jättemånga.
Det här är verkligen början.
Jag hade inga låtar än.
Det är galet hur mycket skit jag skrev.
Jag skrev så usla texter.
"Uppkopplad, men inte till mig själv. Väntar på ett tecken."
Det är första texten till "Je veux tes yeux".
Den hade en annan topline.
Uppkopplad, men inte till mig själv Väntar på ett tecken som inte finns
Tur att jag bytte topline.
SKRIVET VID 23
"Det är sent. Jag är i Paris-lägenheten. Jag vill läsa gamla anteckningar.
Jag vet inte vem jag är längre."
VEM JAG ÄR
"Jag jobbar mer än jag andas. Jag kvävs.
Vad gör mig lycklig? Framgång?
Mina 350 000 följare?
Mina tio miljoner visningar av 'La loi de Murphy?'
Det som gör mig lycklig är fejk.
Jag och min image. Perfekt. Jag, mig själv och artisten Angèle.
Allt annat är meningslöst. Jag skäms.
Jag är tom när jag kommer hem,
för jag inser att allt det här är meningslöst, fejk, diffust.
Förut var jag levande. Full av tvivel, frågor, begär.
Nu är framgång mitt enda begär.
Jag flyr från allt annat. Förut var jag fri."
Så där. Galet.
FÖRUT VAR JAG FRI
Jag vill inte byta ut det här mot mitt gamla liv.
Inte ens om jag kunde.
Det som händer mig är fantastiskt.
Jag jobbade hårt för det. Det är vad jag alltid har velat.
DET VERKLIGA LIVET
Jag kan vara en annan kvinna Som ger dig vad du vill ha
Dina spel kan bli våra Om det är vad du vill
Jag ska lysa starkare För att tända gnistan igen
Jag förvandlas till guld Så att du kan älska mig
Hallå?
Hej, mamma.
-Vi kan ses på söndag kväll. -Visst, jag kommer då.
Vi kan äta pommes frites.
-Ha det bra. Ses på söndag. -Ja då. Jag älskar dig.
-Jag älskar dig. Hej då. -Hej då.
Titta. När jag var liten var det här ett riktigt torn.
För mig var det som World Trade Center.
Jag visste inte vad det var.
Här gick jag i grundskolan.
Vi ska tillbaka till min gamla skola.
Det är helt otroligt att vara här.
Det trodde jag aldrig.
Krokodiler!
Jag har säkert ägnat fem år av mitt liv åt att vänta på bussen här.
Mina föräldrar brukade vara lite sena.
Nu åker vi in i Linkebeek.
Och Pepette har fått en matchande tröja. Jag är lite knäpp.
Hon är så söt.
Det är så vackert här.
Men man blir snabbt uttråkad.
Vi är mitt ute i ingenstans. Här är hemma.
Vi hälsar på mormor.
Pepette, min lilla älskling.
Hallå där.
Jag filmar.
-Hej, lilla sötnos. -Hej du.
Har du sett grejerna här?
Yo! Hon är Laurence Bibot och du är Angèle Van Laeken. Yeah!
-Läget? -Bra.
-Du, då? -Bara bra.
-Är det Spritz? -Nej, det är grenadin.
Angèle?
-Va? -Hur mår du?
Jag mår bra.
SKRIVET VID 13
"Jag är ung. Jag har fantastiska vänner.
Jag älskar min skola. Mina föräldrar och min bror är toppen.
Jag älskar musik och fest. Jag älskar piano. Jag älskar godis.
Leker, skriker, dansar. Dansar som om ingen ser mig.
Jag älskar att sjunga, gamla amerikanska filmer
och Audrey Hepburn.
Om jag fortsätter berätta varför jag är glad idag, utan anledning,
börjar jag gråta.
Ja. Det är det verkliga livet."
-Alla föreställningar. -Vad roligt.
Den gamla goda tiden.
"Bravo, Martine!"
Den 26 oktober 1996. Jag var ett år.
Inte ens det.
Hon stod på scen när jag var tio månader.
Det var då du fick…
-När jag svimmade? -Du fick ett andningsuppehåll.
Just det.
-När du påvisade ditt taskiga humör. -Exakt.
Men se på mig nu.
Titta där, älskling.
Är du nyfödd, lilla vän?
Vem är det, Roméo? Vad heter din lillasyster?
-Angelo. -Nej, Angèle.
-Ja, Angèle. -Hon är ingen pojke.
Namnen har en historia.
Med Roméo hade vi redan gått långt.
Vi valde Roméo. Och Johnny, det funkar alltid.
Elvis. Och Kiki.
När jag var gravid kände jag inte till barnets kön.
Men jag trodde att det var en flicka. Det var vad jag ville.
Jag ville välja legendariska namn igen.
Jag tänkte på kvinnorna som skapade historia.
Cleopatra var väl lite överdrivet.
Hon skulle ha hetat Joséphine i mellannamn efter Joséphine Baker.
Vi bestämde oss… Nej, jag bestämde mig. Och det blev Angèle.
Hon var ett fantastiskt barn. En ljuvlig liten tjej.
Hon var alltid lika söt.
Jag gjorde lite modelljobb.
Jag såg några riktigt vackra tjejer. Och jag såg hur sorgsna de var.
Jag tänkte: "Vad konstigt. Kan skönhet vara en förbannelse?"
Så jag sa till Angèle när hon var fyra eller fem:
"Ja, du är väldigt söt." Vi satt i bilen. "Du är väldigt söt. Men det räcker inte.
Du är söt, vi vet. Men du får jobba på nåt mer."
MAMMAN
Har du sett din mamma?
Det går bara ut genom andra örat.
Vet du vad han sa? "Tvätta röven, din slampa."
Laurence Bibot. Även känd som Marinette.
Jag växte upp med kända föräldrar.
Mamma är skådespelare och pappa är sångare.
Så berömmelse har alltid varit välbekant. Det var inget nytt.
Båda mina föräldrar var konstnärer. De var väldigt kreativa.
De stod på scen, i rampljuset.
De var inspirerande, roliga och visste hur man tog plats.
Kanske lite för mycket ibland.
Min bror och jag hade turen att uppleva det.
De var bara kända i Belgien, och det hela var ganska blygsamt…
…men vi kände att vi växte upp i deras skugga.
DAGBOK
VARNING FÖR NARCISSIST
BEAKTA INTE DENNA STORA KARAKTÄRSBRIST, TACK
Kolla här.
Intressant, men sorgligt.
"Varje gång jag nämner mina föräldrar måste folk säga nåt om deras jobb.
'Hör du på hans musik? Är hon rolig ännu?
Spelar dina föräldrar in sig själva? Jag såg din mamma på tv. Hon är grym.'
Jag bryr mig inte.
Just nu säger jag att de är omöjliga.
Folk ser inte mig. Jag är bara deras dotter."
Galet. Den 1 maj 2011.
JAG ÄR BARA DERAS DOTTER
Gå ut och lek.
Barnen led av att vi var kända. Vi insåg inte det.
De var bara "barnen till".
När vi var i affären brukade folk komma fram till oss.
Och för barnen…
En gång sa de att det var jobbigt. Vi förstod inte det.
Men det gör vi nu.
Nu när det är ombytta roller.
Vi är inte… Ibland så…
Jag är bara "pappan till".
PAPPAN TILL
Bryssel kommer!
Det måste ha varit speciellt för pappa.
En wow-känsla.
Precis som jag när jag såg min syster gå in och äga,
samtidigt som jag också började bli stor.
Tänk dig hur det är för min pappa. Han är nästan 60. Och hans barn…
Vi kan börja med mig. Jag gjorde min grej.
Han bara… Han kunde knappt fatta. "Hur många visningar den här veckan?"
Jag sa: "Tio tusen visningar."
"Det är ju galet." Han blev chockad.
BROR OCH RAPPARE
SYSTER TILL
DOTTER TILL
De blev "föräldrarna till". Det är galet. Att de blev föräldrarna till.
Jag ber fortfarande om ursäkt för att jag är här.
Men…
Jag ville bara ha erkännande.
Som person. Som individ. Oberoende av mina föräldrar.
När jag spelade kände jag att jag var värd nåt,
att jag hade nåt att säga.
Lyckligtvis såg Ania, min pianolärare, direkt att jag hade nåt. Hon peppade mig.
Folk frågade vem som spelade piano. "Det är Angèle." Jag kände mig värdefull.
Men jag fick inte spela själv på mitt rum.
Om folk var för upptagna fick jag inte spela för högt.
Jag fick inte sjunga för högt.
Jag ville inte dra till mig uppmärksamhet. Så jag lärde mig spela och sjunga mjukt.
Jättebra.
Pappa var krävande eftersom det var hans jobb.
Om jag spelade piano sa han ofta: "Du måste öva mer."
Han tyckte inte att jag var tillräckligt flitig.
La…
Re…
Okej, vi spelar ihop.
Vi kunde inte spela bara så där. Det var inte bara en hobby.
"Varför är min pappa så…
1. Irriterande?
2. Varför vill han att jag ska bli musiker?
Det är hans jobb. Det betyder inte att det ska bli mitt."
Fortsätt.
"Musik kräver så mycket jobb.
Ursäkta mig, Marka. Jag gillar inte musik lika mycket som du.
Jag älskar piano. Absolut. Men det blir aldrig mitt jobb."
"Jag älskar piano. Absolut. Men det blir aldrig mitt jobb."
Ja, du läste rätt. "Det blir aldrig mitt jobb."
Galet.
MIN PLATS
"BXL" 2, FÖRSTA VERSEN OK
Jag har dig att tacka för mitt namn
Bryssel, jag älskar dig
Jag har saknat dig
Jäklar.
Det var det. Det är inte så svårt.
Lockdown var inte enkelt. Inte för nån.
Jag bodde på olika ställen. Jag var fast i Paris ett tag.
Fan.
Två.
Är det intressant?
Vänta.
Jag älskar Paris. Det är vackert och har allt.
Men det är inte hemma.
Jag ville skriva ett kärleksbrev till min hemstad.
Bryssel, jag älskar dig Min bästa plats
De små sakerna, det enkla och personliga, präglade mitt andra album.
Det är inte så universellt som debuten.
Det kommer inte att förändra världen, men det är lika äkta och lika mycket jag.
Tror jag.
För mig kunde musikskapandet, eftersom det var min pappas jobb,
inte bara vara en hobby.
Samtidigt ville jag inte göra det professionellt.
Jag satt fast där mittemellan.
Jag visste att jag var duktig och att jag gillade det,
men jag ville inte ta det vidare. Jag ville inte ha min pappas jobb.
Det verkade som ett svårt jobb.
Det var till och med skadligt för hans psyke.
Så kan jag nog sammanfatta det hela.
Jag gillade inte smartphones. Jag hade en Nokia.
Jag hade inte Snapchat eller Instagram. Bara Facebook.
En vän till mig sa: "Du kommer att älska Instagram."
Jag bara: "Skulle jag älska det?"
Jag sa: "Nej tack. Jag har inte lust att dra till mig uppmärksamhet."
NAMN: ANGÈLE VAN LAEKEN
ANVÄNDARNAMN: ANGELE_VL
SKAPA KONTO
Jag skapade ett konto på Instagram.
Eftersom jag pluggade musik
tänkte jag att jag kunde använda Instagram för att skapa musik.
Sen började jag sjunga och spela in videor.
För att undvika kritik skämtade jag.
Det var lättare att skratta åt det, klä ut sig och göra roliga miner.
Jag förmedlade att jag inte tog mig själv på allvar.
Tack, hej då.
Till sist
Har maten kommit fram
Jag saknar självförtroende, men har inga följare. Inget står på spel.
Bara min vän som fixade kontot. Några kompisar.
Vissa av dem inser att jag sjunger. De blir förvånade.
Mina barndomsvänner får veta att jag sjunger.
Men det var allt till en början.
Jag minns mycket väl några av de första reaktionerna jag fick.
Jag minns Sylvies reaktion.
PAX FÖR ATT BLI MANAGER!
Ja, jag känner Angèle väl. Jag har känt henne i 21 år.
Vi gick på samma skola. Vi bodde nära varandra.
Jag brukade ta hand om Angèles grupp på förskolan.
När jag var 16 satt jag barnvakt åt henne.
Jag var ung då hennes föräldrar lämnade henne hos mig och for på turné.
Jag såg Angèles första video på Instagram. Jag skrev en kommentar på skoj.
Jag skrev: "Pax för att bli manager." Det var det.
Då visste jag att hon bara lekte.
Men hon kunde sjunga. Hon hade personlighet. Det fanns nåt.
Det var inte mitt jobb, men varför inte prova?
Jag längtade efter nya projekt då. Jag ville göra så mycket.
Jag kände att Angèle hade stor potential.
Jag fick ut henne från rummet för att uppträda på barer.
Hon var ganska tveksam: "Vad håller vi på med?"
Jag sa: "Blunda och lita på mig." Det var så vi började.
Får jag tejpen.
Jag skickar videon till mig själv.
Hur är det att hänga med ett barn, då?
Jag känner mig så mogen.
Jag sitter ju jämt.
Angèle gav mig smeknamnet "kaxiga Sylvie". Det passar mig bra.
Angèle är den rädda av oss. Hon vågar inte göra saker.
Men jag vill slå upp alla dörrar.
Så då blev det "kaxiga Sylvie". Angenämt.
KAXIGA SYLVIE
MANAGERN
Jag var där jag ville vara. Det kändes bra.
Jag kände att musiken är min plats.
Jag var så rädd att misslyckas.
Med en sångare till pappa och en skådis till mamma
hade jag ett behov av att bevisa att jag inte var nån liten flicka.
Jag pratade inte om det…
Jag ville inte ha deras hjälp eller uppmärksamhet.
Jag hade skämts om jag misslyckades.
Sylvie trodde på det.
Hon sa: "Det blir grymt." Jag trodde inte på det.
Sylvie funderade på spelningar på L'Archiduc, en känd jazzbar i Bryssel.
Jag pluggade jazz och kämpade med att passa in.
Jag undrade om jag förtjänade det. Jag hade fortfarande mycket att lära.
Men min spelning där blev utsåld.
Där träffade jag Nicolas, min andra manager.
Och alltihop tack vare Sylvie.
Hon fick ut mig från mitt rum, från mitt familjehem.
JAG ÄLSKAR FAN MITT LIV
DAGENS SPÄNNINGSMOMENT
Nicolas fick ett samtal.
Damsos team letade efter en keyboardist.
Och… Jag vet inte hur det kom sig att mitt namn mirakulöst kom upp.
Jag vet inte hur det kom sig att jag fick öppna spelningen.
Jag blev uppringd av Damsos turnéproducent
som undrade om Angèle ville spela keyboard på Damsos turné.
Det kom som en överraskning.
"Det vore coolt, men kan hon inte öppna för honom också?"
Jag förstod inte riktigt vad jag själv sa.
Jag såg inte framför mig att hon faktiskt skulle öppna för Damso, med hans publik.
Damso ville inte att en rappare skulle öppna för honom.
Han kände inte till mina låtar. De hade inte släppts.
Han hade inte hört några av mina låtar.
Han hade bara hört min pianocover av "Bruxelles".
Bryssel, min sköna
Vi ses snart, så snart Paris…
Han gillade verkligen min coverversion.
Han tänkte: "Visst, det kommer att funka."
Damso var otroligt inflytelserik då.
Och allt han rörde vid hade potential att förvandlas till guld.
Hon frågade mig… Det kvittade att jag älskade Damso.
Jag sa: "Nej, är du galen?
Hans publik är inte redo. Du har ingen chans hos dem."
Jag fick ett helt osannolikt erbjudande, trots att jag inte ens höll på med rap.
Jag höll ju på med jazz.
Jag hade börjat med musik, men rap var inte min grej.
"Varför just jag? Vad har det med mig att göra?
Vad har jag att förlora?"
Det var en riktig debatt.
Min mamma sa: "Satsa. Du har inget att förlora."
Och det var sant. Jag hade inte det då.
STRASBOURG 5 OKTOBER 2017
PREMIÄRSPELNINGEN
Jag står backstage. Jag hör att publiken redan är taggad.
Lamporna släcks.
Så tänds de igen och jag går ut på scen. Jag blir utbuad direkt. Av 2 000 personer.
De buar ut mig som om jag inte är välkommen alls.
Jag minns att jag tog fram min telefon för att filma. Jag hör folk börja skrika.
Vi inser att publiken inte trivs.
De buar, så här… De kallar henne saker. Och vi bara: "Helvete."
Nico och jag tittade på varandra och sa: "Vad tänkte vi? Varför gjorde vi så här?
Vi kommer att knäcka henne och hennes självförtroende."
Damso kommer in.
Han såg ingenting.
Folk börjar jubla. Jag spelar och bara…
Jag tänker: "Vad fan var det där?"
Jag tycker att det var hårt.
Jag fattade inte. Jag gjorde min grej.
Senare insåg jag att det hade varit känsligt.
En applåd för Angèle.
De tyckte att jag var galen. Men om jag gillar nån, då kör jag på.
Det kom naturligt. Jag trodde inte att jag skulle bryta mot reglerna.
Jag vill ha nån med en själ och energi som jag gillar. Så kör vi bara.
Jag lade upp nåt på Instagram där jag bad folk att stötta henne.
För det är verkligen tufft.
HON SYNS INTE SÅ BRA, MEN HON KOMMER GÅ LÅNGT.
På väg hem är stämningen rätt låg. Sylvie somnar direkt.
Jag ligger och stirrar i taket. Jag kan fortfarande höra folk skrika.
"Kommer det att vara så här i tre månader?"
Jag börjar tänka: "Hur ska jag hantera det?"
Jag vill inte se det som ett misslyckande. Det vore det värsta för mig.
Samtidigt vet jag inte hur man undviker att behöva mötas av sån hätskhet.
Att möta en publik som inte vill ha mig där.
ANDRA SPELNINGEN
Hur mår du nu när det närmar sig?
Som vanligt. Jag är nervös. Men det måste göras.
-Vad gjorde du förut? -Bajsade.
Hon är lite trött.
Var är Angèle?
Där är hon.
Jag går upp på scen.
Jag vet inte vad jag tänkte just då, men jag kände mig beslutsam.
Så kändes det i alla fall. Men innerst inne var jag inte alls säker.
Jag tänkte: "Vi gör nåt annorlunda."
Jag vill inte ge folk chansen att visa att de är missnöjda.
Då kör vi.
God kväll! Mår ni bra?
-Är ni redo? -Ja!
Jag heter Angèle. Jag är glad över att få vara här.
Tack för att du bjöd in mig, Damso.
De är glada.
Angèle!
En gång
Två gånger
Tre för dig
Mot alla odds började folk ropa på mig: "Angèle". De bara skriker mitt namn.
Det var lite av ett skämt också.
Folk väntade sig inte att se mig på scen, så det behövde bli ett skämt.
Vi var varandras raka motsats, så det blev bara en kul grej.
Jag lyckades nog göra mesta möjliga av en absurd situation.
Han hade inget att vinna på att stötta mig och lyfta fram mig.
Han gjorde det för kärleken till musiken. För att han gillade min grej.
Det sjuka är att det fortsatte sen.
Vi jobbar på nya projekt.
Det är fint att vi har fått det att hålla.
Jag lärde mig mycket med honom. Det hjälpte mig sen.
Jag hade mer driv efter det.
Jag kände att jag alltid måste bevisa nåt när jag stod på scen.
Plötsligt behövde jag bara leva upp till det. Utan fusk.
Utan att vara till lags.
En gång, ge aldrig upp
Två gånger, för min kärleks skull
Tre för dig
Jag började skriva själv.
Och sen började jag känna mig
mer tillfreds med min musik, för den var min egen.
Jag kom på nåt och visste hur jag skulle göra det.
Denna unga kvinna har blivit viral i både franska och nederländska regioner.
Hon heter Angèle och låten heter "La loi de Murphy".
Angèle med "La loi de Murphy."
Ja!
En galen livespelning.
Herregud.
Det var helt fantastiskt.
Jag hade aldrig kunnat tro att det skulle hända så snabbt.
Vi visste ingenting om hur man marknadsför ett album.
Vi planerade ingenting.
Vi var inte alls redo.
Vi lade upp videon på Youtube.
Jag hade inget skivbolag.
Jag hade inte mycket resurser. Vi var oberoende.
Och miljontals människor reagerade på den.
Jag såg det hända från min lilla lägenhet i Bryssel.
Jag vet inte vad som händer. Jag ser kommentarerna.
Jag känner att det börjar bli en grej.
Jag tänker: "Jag har nog begått ett stort misstag.
Det här börjar nog gå överstyr."
LYCKLIG?
Jag är väldigt rädd, för mejl… När skickade jag det här? Okej, kl. 17.20.
"Sylvie och Nicolas, jag vill be om ursäkt för min kris.
Jag vet att ni jobbar hårt. Jag vill inte klandra er för min oro."
Det hade jag kunnat skicka när som helst.
"Ni måste få veta vem jag verkligen är.
På scen försöker jag sätta upp en fasad.
Det här är en stor möjlighet för mig. Det öppnar dörrar.
Allt det här är fantastiskt. Men det är 'Projekt Angèle'.
Det är sant att jag inte kan klaga.
Det vore ologiskt, för vi hade inte kunnat hoppas på nåt bättre.
Men varför har jag inte kunnat sova på en månad,
fått panikattacker och gråtit fem gånger om dagen?
Jag är bara känslig och nervös.
Jag kan inte skilja det personliga från det professionella.
Projektet heter Angèle. Jag får hantera följderna."
Det som händer skrämmer mig.
Ingen förstår, för det är för fantastiskt för att kunna vara läskigt.
Men sen förra måndagen finns mitt riktiga ansikte på Youtube.
Det är verkligen jag. Och jag ville det.
Jag börjar se tillbaka på vad som har hänt.
Jag börjar få meddelanden och erbjudanden. Det måste jag hantera själv.
Om det inte funkade hade det varit mitt misslyckande.
Jag vill inte vara nån diva som säger att ingen kan förstå mig,
men jag menar verkligen det här.
Jag blir hysterisk. Jag får panikattacker igen.
Det lär inte förändras. Kanske blir det till och med värre.
Men om ni förstår var det kommer ifrån vore det hjälpsamt.
Tack för allt ni gör. Det säger jag för sällan. Jag menar det."
Det här är ju galet.
Jaha… Det är sjukt, för jag hade kunnat skriva det här för en vecka sen.
Det känns betryggande. Jag är sann mot mig själv.
Samtidigt påminner det om en konstig period.
Det är sant att när "La loi de Murphy" släpptes,
så mådde jag inte bra. Men det var så det hela började.
Det var en period när jag var väldigt fri.
Jag gjorde musik, men jag kunde gå ut.
Jag kunde festa med mina vänner och samtidigt göra musik. Jag hade så kul.
Men så plötsligt släpptes låten.
Folk reagerar. Jag får meddelanden och omdömen.
Plötsligt måste jag möta nåt väldigt våldsamt.
Man får direkt feedback från miljontals människor.
Jag sitter därhemma i pyjamasen, med flottigt hår och oborstade tänder.
Man sitter framför sin skärm och ser tusentals visningar
och tusentals människor omkring en.
Man blir paranoid. Med "La loi de Murphy" blev jag paranoid.
Det kändes som om alla betraktade mig. Trots att ingen brydde sig.
Jag bara grät efter det. Jag kunde gråta hela dagarna då.
Jag var rädd. Jag tänkte: "Vad har jag hamnat i?"
Jag kanske var så rädd eftersom jag innerst inne visste
att jag inte skulle släppa det här.
Det var vad jag hade önskat mig. Jag ville att det skulle hända.
Men en del av mig sa: "Vad kommer att hända?"
ANGÈLE, ANTI-MUSAN SOM EN SKÄNK FRÅN OVAN
Playboy tar kontakt. De vill förbättra sin image.
Jag känner till tidningen.
De vill ha med mig för ett personporträtt.
NUMMER 4, SEPTEMBER 2017
Nästa nummer av tidningen
ska fokusera på feminism och kvinnliga röster.
Och det blir inte sexuellt.
Jag är osäker, men tackar ja. Det vore intressant att prata om musiken.
Det strider mot det de brukar skriva om, men saker kan ju förändras.
Jag gav intervjun, som gick bra.
När jag fick se tidningen blev jag först förvånad.
Jag tyckte att det de skrev var oriktigt.
Dessutom var bilden de hade valt…
Vi hade tagit den några månader tidigare.
Vi hade valt bort den
eftersom jag var ung, blond och hade rödmålade läppar.
Vi tyckte att den var för förförisk.
Jag var rädd att bli sexualiserad mot min vilja.
Den bilden kändes inte rätt för mig.
Men de var intresserade av den.
Jag förbjöd dem att använda den. Jag visste att den skulle feltolkas.
När jag öppnar tidningen ser jag att de använt bilden trots att jag sa nej.
Det riktiga traumat kom dagen därpå.
Då publicerades bilden i belgisk skvallerpress, med rubriken:
"Laurence och Markas dotter poserar naken i Playboy."
Alla mina rädslor hade kombinerats.
Att vara "dotter till, syster till", och i en sexuell kontext.
Det var min värsta mardröm. Jag kände mig förödmjukad.
Just som jag hade börjat få lite självförtroende.
Jag hade startat mitt eget skivbolag.
Jag var självständig, hade flyttat hemifrån.
Jag hade lyckats på egen hand. Jag skrev låtar och sjöng…
Jag började säga mig själv att jag skulle klara det här.
Men den där första artikeln handlade bara om att jag var en tjej.
En söt blondin som klär av sig för män, enbart för att få uppmärksamhet.
RÖSTMEDDELANDE, 30 SEPTEMBER 2017
Jag är ledsen. I går skrev en tidning så hemska saker om mig.
"Laurence Bibots och Markas dotter poserar naken för Playboy."
Jag bara grät. Jag kan inte släppa det. Det finns inget jag kan göra.
Världen är en hemsk plats och folk vill bara sälja ut mig.
Och de utnyttjar min image.
Jag är 21. Jag ägnar mitt liv åt att sprida fina budskap till folk
och skriva vackra kärlekslåtar.
Jag är jätteförsiktig med vad jag gör, vad jag visar och jag vill vara naturlig.
Jag hatar den här ytliga världen där tjejer bara blir sexobjekt.
Nu spårar det ur och jag är fast i det.
I de värsta rubrikerna står mina föräldrars namn med.
Det är offentlig förnedring.
Jag mår inte bra. Jag vill inte vara med. Jag vill inte göra nånting mer.
Efter det följde flera månader av att kontrollera vad folk skulle få se.
Den händelsen påverkade mig starkt.
Men jag kände mig också beslutsam.
Jag tänkte att jag aldrig skulle bli "syster till" och "dotter till" igen.
Det är inte den jag är. Jag är någon.
Jag jobbar för hårt för att bli associerad med det.
Det som påverkade mig mest var att inse att än idag,
även om det inte var den image jag ville ge mig själv,
så sågs det som nåt negativt att en tjej poserade så där.
Att hon borde skämmas. Att det behövde hamna i tidningen.
Alla vill bara ha deg
Det är det enda som gör dem hårda
Alla vill bara ha berömmelse
Det är det enda som berör
Men vad är poängen?
Du är så ensam bakom skärmen
Du undrar vad alla kommer att tycka
Men de verkar inte bry sig
Det känns så konstigt att tänka på att alla de där bilarna är här för mig.
Paret där ska på min spelning. Det känns skumt.
Och gänget där.
Han som kissar där borta, han ska se mig uppträda.
De vet vem jag är,
och deras lördagskväll är reserverad åt min konsert.
Tio, nio, åtta… Nej, sju.
Fem, fyra, tre, två, ett…
Gott nytt Brol!
Det var det. Brol är ute, kära vänner. Ja!
Det här är för mig Jag är så glad
Vi har väntat på albumet i ett helt år.
Det är äntligen här, och det är redan en succé.
Biljetterna till Olympia sålde slut på två timmar.
Är du lika glad som vi?
Ja, men jag fattar det inte, till skillnad från alla andra.
ÄR JAG LYCKLIG?
-Är vi framme? -Ja.
Jävlar.
Åh, jävlar. Lägg av.
Så här, va?
Är det fullt?
Det kommer inte att gå.
Lägg av.
Nej…
Det tar aldrig slut.
Hon är här!
Det är svårt att ta in det.
Jag behöver ju personer som lyssnar på mig.
Samtidigt känns det orättvist
att folk älskar mig så mycket, men att jag inte kan besvara det.
Särskilt som jag gillar att interagera.
Jag inser att jag inte kan återgälda den kärlek som publiken ger mig.
Jag kan återgälda den under en konsert, genom att skriva låtar. Men det är allt.
Jag kan inte se var och en av dem så som de ser mig.
Det är ojämlikt och frustrerande.
Bli min fru!
Jag är ledsen. Vi måste hinna med ett tåg.
Vi kunde inte släppa in alla. Jag är verkligen ledsen för det. Men…
Angèle, vill du gifta dig med mig? Du är vacker!
Angèle!
Jag är ledsen. Tack.
Angèle! När kommer du tillbaka?
Ingen beter sig normalt med mig. Det finns inga normala relationer längre.
Jag minns en festival.
Vi klev av scenen och det var många som ville ta en bild med mig.
Det var inte rätt tillfälle. Jag kan tyvärr inte ljuga. Jag är spontan.
Om jag är ledsen, arg eller mår dåligt kan jag inte låtsas och fejka ett leende.
Så jag sa till tjejerna: "Jag kan inte träffa någon nu."
Folk började förolämpa mig.
De blev helt tokiga.
En kvinna som hade barn med sig ropade: "Kom igen, dra henne i håret!"
Barnen började dra mig i håret.
Jag tittade ner och nån annan sa: "Du är en skitstjärna."
Jag minns att jag inte kunde förstå hur det kunde bli så.
Jag tänkte: "Vad är jag för dem? Är jag bara en stjärna?"
Ja, det är jag. De känner inte mig.
De vet inte att jag är en människa.
Efter konserten ska jag bajsa, precis som vem som helst.
För dem är jag bara en stjärna.
Så om de inte får en bild med mig är det respektlöst.
Och på nåt sätt, när man gör musik och blir känd,
så är det liksom underförstått att nu tillhör man folk.
FÖRLORAD
TOM
GRATIS
VEM JAG ÄR
JAG HAR VERKLIGEN HAMNAT I SKITEN
… festen
Bryssel, jag älskar dig
Vi tar hela refrängen.
Visst låter det bra?
En liten detalj med "Bryssel, jag älskar dig…"
Bryssel, jag… Just det.
Bryssel, jag älskar dig
Du gör som du vill, men du måste välja.
Bryssel, jag älskar dig
Låter det bättre?
Bryssel, jag älskar dig
Nu är det: Bryssel, jag…
Bryssel, jag älskar dig
-Så här… -Ja.
Försök…
Bryssel, jag älskar dig
Ja, det blir mer naturligt. Det är bra.
Jag ska på Cannes-invigningen nästa vecka.
Jag har hår under armarna. Jag vill behålla det som det är.
Det är jättelångt.
Alltså…
Jag vill göra det, men det svåra är att folk inte stöttar mig i det.
Folk säger att jag inte kan göra det.
Jag känner att jag kan.
I verkliga livet hade jag inte rakat mig. Så varför ska jag göra det för Cannes?
Jag är uppklädd, men jag vill inte behöva göra det.
Jag känner inget behov av att raka mig. Varför skulle jag göra det?
Jag lär bli kritiserad för det, och det vill jag inte.
Jag vill inte att det ska handla om det, utan att folk ska prata om min prestation.
Inte om mina kläder eller håriga armhålor.
Angèle! Här nere!
Angèle!
"Jag drömmer om frihet,
att befria mig själv innan jag kan vara fri på scenen.
Att vara självsäker och strunta i folks kommentarer.
Jag drömmer om solen som visar mina former genom klänningen
utan trångsynta kommentarer på nätet.
Jag drömmer om en man som ser på mig utan att döma. Utan att vilja äga mig.
Jag drömmer om att känna mig snygg utan Instagram som bevis.
Jag drömmer om att drömma."
Alla pratar som djur De snackar skit om varenda fitta
Nu är det 2018, jag vet inte vad du tänker Men jag är mer än ett djur
Jag ser att rapen blivit trendig Ju råare den är, desto bättre
Dags att bryta mot reglerna En tjej ska kunna säga vad hon vill
Här kommer en sång till dig Du kan dra åt ---
Jag spelas inte i radio
Hennes låt "Balance ton quoi", en referens till #metoo,
har blivit en feministisk kampsång på bara några månader.
Här kommer en sång till dig Du kan dra åt --
Jag skrev "Balance ton quoi" spontant efter att en kille ofredade mig i Bryssel.
Kvinnor började bli hörda och många konstnärer ville ha förändring.
Jag tänkte att jag inte hade rätten att prata om det,
men jag förstod att jag hade en röst.
Folk kände igen sig själva i det här.
BEYONCÉ OCH ANGÈLE: FEMINISM BLIR POP
FEMINISTEN OCH POPIKONEN I NY TIMES
FEMINISTISK POST-#METOO-KAMPSÅNG
HUR BLEV DEN EN FEMINISTISK KAMPSÅNG?
Är det uppfattat?
När en tjej säger nej…
Oftast känner jag att det betyder…
Nej.
Nej? Okej.
Det är bra om låten fick folk att inse att det fanns problem.
Men det spårade ur.
Jag höll med om påståendena helt och hållet
och jag är engagerad i frågan ännu, men jag ville inte bli mer utsatt.
Vissa ser mig som en besserwisser, och jag blev beskylld för olika saker.
Vi ska prata om Roméo Elvis. Han anklagas för ett sexuellt övergrepp.
Sångaren anklagades på Instagram och har bett om ursäkt.
Han sa att han använde sina händer på ett olämpligt sätt.
Han trodde att han besvarade en invit.
Och sångaren Angèle, hans syster, ombads hänga ut sin bror i sociala medier.
HÄNG UT DITT SVIN… HÄNG UT DIN BROR.
#HÄNGUTDITTSVINTILLBROR
ANGÈLE ÄR EN MEDBROTTSLING. TYSTNAD BETYDER SAMTYCKE.
OMBYTTA ROLLER. UTBILDA DIN BROR, TACK.
DIN JÄVLA FEMINIST. GÅ OCH HÄNG MED DIN BRORSA.
Jag lämnade knappt huset på tre månader.
Det var som en explosion i hjärtat och familjen.
För precis som alla andra fördömer jag det min bror gjorde, förstås.
Det var så våldsamt och sorgligt att inse hur mycket vissa gladde sig åt det.
Jag, en uttalad feminist.
Som om jag var ansvarig.
RESPEKT
Som om jag också måste betala.
Som om det inte var svårt nog att få höra om det.
Att behöva se min älskade bror i den här situationen. Nej.
Folk på Twitter bad mig reagera direkt.
Annars skulle den strid jag hade utkämpat vara förgäves.
JAG FÖRDÖMER
DET ÄR ÄNNU VIKTIGARE EFTERSOM VI ÄR SLÄKT
DET MÅSTE SKE EN ATTITYDFÖRÄNDRING
Sexistiskt och sexuellt våld är så vanligt att det kan kännas omöjligt att bekämpa.
Sen ser jag mig omkring och inser att människor sakta kan utvecklas.
Folk kan inse allt det här.
Min låt kommer inte att förändra saker,
men att folk blir medvetna och säger ifrån kommer att göra det.
Vare sig det är min bror, min bästa vän, min kollega…
Jag fördömer allt som går emot mina värderingar.
Hur kvinnor behandlas och hur vi lär män att behandla dem, det måste förändras.
HON
Gode Gud…
Hon är jättebra där också.
Förresten hade jag aldrig trott…
…att hon skulle…
-Modella, säger man så? -Ja.
Min raring.
Om din farfar hade varit i livet skulle han vara stolt.
Fantastiskt.
Vilken vacker flicka.
Hon är en riktig modell.
Du är den första som får se dem.
-På riktigt? -Ja.
-Mamy Pilou är inte vem som helst. -Inte alls.
FARMORN
Mamy Pilou är min farmor. Vi är väldigt tajta.
Vi lever i helt olika världar.
Hon tar ner mig på jorden,
för hon tycker att mitt jobb är otroligt, men hon förstår det inte.
Trots att jag har gjort allt det här är jag alltid hennes barnbarn.
Det låter henne förbli naturlig. Och framför allt ärlig mot mig.
Hur är det?
Farmor, citron eller socker? Vill du ha socker- eller citrontarte?
-Socker. -Okej.
Nej. Det här duger inte, raring.
-Ja. -Ta bort burkarna.
Vad tycker du om min stil?
Den är lite speciell. Inte i min smak.
Du är i alla fall ärlig.
-Ja. Du är ärlig. -Du frågade ju vad jag tyckte.
Det är svårt.
Ända sen kriget…
SKRIVET VID 24
"Jag vill verkligen skriva.
Jag börjar vänja mig vid att inte förstå mitt liv,
men den här gången var det oväntat.
Trots att jag hade tänkt på det förut. Flera gånger."
HON
KÄR
Angèle är den nya stora stjärnan.
Hennes nya relation avslöjas i morgon.
Ni får se i videon.
Titta noga. Vi kan inte bara visa bilden.
Okej? Så titta noga. Morgondagens omslag.
HON HAR FUNNIT KÄRLEKEN IGEN
ARM I ARM EFTER RESTAURANGBESÖK VISST ÄR LIVET UNDERBART?
Hon…
Hon sa: "Säg inget till farmor. Jag ska berätta själv."
Hon ringde mig en kväll. Jag visste redan om det.
Och jag var lite brysk i mitt sätt, förmodligen.
Hon sa: "Farmor, hur är det med dig?" "Det är bra."
Ja, jag började…
Hon sa: "Vad är det?" "Ingenting", svarade jag.
"Jag måste berätta en sak." Jag sa: "Nej, det behövs inte. Jag vet."
Det var det.
Han outade mig faktiskt.
Han var den första i radio som sa att jag var ihop med en kvinna.
Trots att det var jättekomplicerat för mig att ta in och förstå det. Det var privat.
Han gjorde det, trots att…
Jag menar, det kunde ha orsakat problem i min familj.
Hon hade velat ge mig mer av en…
Vad ska man säga? Hon hade nog velat förklara.
Jag har alltid frågat: "Varför en kvinna?"
"Varför en man?" svarade hon.
Det kanske handlar om min ålder.
Det finns så få HBTQ-förebilder att jag insåg ganska sent att jag var bi.
Jag var 23. Jag kunde inte ljuga för mig själv längre.
I min situation behövde jag inte bara bemöta min familj, deras frågor
och rädslan för att bli avvisad…
Jag måste också bemöta allmänhetens åsikter.
JÄVLAR, HON ÄR LESBISK
DET ÄR VERKLIGEN EN SJUKDOM
ÄT UPP DIN JÄVLA REGNBÅGE
BLÄ, JAG AVFÖLJER
Problemet är att jag inte fick komma ut själv.
Det är super att unga människor kan relatera till kändisar som är gay.
Men jag hade velat bestämma när och hur det skulle gå till.
Det finns ett skäl till att folk är rädda att komma ut. Det kan få brutala följder.
Det viktigaste för mig nu är att det ska normaliseras att bli kär. Oavsett kön.
En kändis sexuella läggning borde inte skapa rubriker, utan vara ett faktum.
När jag var 15 eller 16 hade jag önskat mig fler HBTQ-förebilder.
Då hade jag inte ljugit för mig själv. Att tänka så gör mig lugnare.
DIN DROTTNING
Om hon bara visste hur du ser på henne
Då skulle hon bli rädd
Om hon bara visste hur du tänker på henne
Då skulle hon kunna skada dig
Men ge henne lite tid Då skulle ni kunna ha en chans igen
Hon kommer att behöva mycket tid Att glömma allt om sina fördomar
Du vill ha henne till drottning i kväll
Men två drottningar är inte en grej
Du vill ha henne till drottning i kväll
Du bryr dig inte om kungar De är inget för dig
Du vill ha henne till drottning i kväll
Men två drottningar är inte en grej
Du vill ha henne till drottning i kväll
Du bryr dig inte om kungar De är inget för dig
"Jag skriver till dig för att du hjälpte mig.
Brol hade precis kommit ut.
Vi pratade om den med några vänner. De älskade 'Ta reine'.
Jag hade inte hört den och sa ingenting. Dagen gick.
När jag hörde den var det som om du pratade med mig.
Det var min låt. Det låter narcissistiskt, men det kändes underbart.
Det var första gången jag var attraherad av nån, en tjej i min klass.
Om hon visste hur jag såg på henne hade hon definitivt blivit rädd.
Det var ett fysiskt och känslomässigt kaos.
Det var första gången jag kände nåt för nån.
Jag visste att det hände, men förstod det inte.
Ärligt talat vet jag inte vem jag är.
Men jag känner mig förstådd innan jag kan förstå mig själv. Så tack för det."
DEN NYA ERAN
Jäklar. Jag ser alltid hemsk ut med den här kameran.
Det är nog håret.
Så häromdagen gjorde jag…
Jag gör te. Det låter en del.
Jag lät Laetitia lyssna på låtarna.
Hon är en kompis. Min pressekreterare i Belgien.
Jag lät henne lyssna på låtarna. Och hon bara…
"Jag är osäker på texterna.
Jämfört med Brol känner jag mig exkluderad.
Det här känns inte lika bra."
Hon sa inte så, men hon kände sig frustrerad.
För på Brol var allt jag sjöng om mycket mer universellt.
Den talade till alla. Den här är mer introspektiv. Det stämmer.
Jag har upplevt andra saker sen Brol släpptes.
Inte nödvändigtvis musikrelaterat.
Jag har vuxit upp. Jag är mer vuxen. Jag är mer…
Jag är mer redo att prata om allvarliga saker.
Jag vet inte. Jag blir lite upprörd.
Och det känns som om jag har kört fast, rent musikaliskt.
Det stör mig, för det känns inte som att jag kan göra nåt.
Den här videon är värdelös. Förlåt.
Så här går det när jag gör musik.
Jag avslutar aldrig mina meningar, pratar med mig själv som en tant och…
Jag går fram och tillbaka för att göra te.
Jag tvivlar på allt jag skriver eller gör. Jag känner mig sämst. Så blir det.
-FORTFARANDE I KARANTÄN? -JA :(
BLÄ, DET TAR JU ALDRIG SLUT
VERKLIGEN
JAG HOPPAS ATT VI FÅR UPPTRÄDA PÅ EN RIKTIG SCEN IGEN
ANGÈLE / DUA LIPA
JAG ÄR DUAS MANAGER…
VI ÄLSKAR ANGÈLE OCH UNDRAR OM HON HAR MÖJLIGHET ATT MEDVERKA I EN NY LÅT?
LONDON DEN 28 NOVEMBER 2020
Din lilla rackare!
-Ja! -Hur mår du?
-Så kul att se dig. Hur är läget? -Det är bra.
Hej, kära du. Läget? Jag mår bra. Själv?
Jag mår bra.
Jag hamnade mitt i en popstjärnas projekt.
Jag kunde observera, som en fluga på väggen, hur det funkade inifrån.
Å ena sidan var jag imponerad av att se den här helt fantastiska kvinnan.
Hon var begåvad och tillgänglig. Mycket mer än jag hade trott.
Det var betryggande att inse att man kan vara popstjärna och ändå tillgänglig.
Nej!
Kanske om tiden går
Att det kan gå över
Men ändå
Jag tror inte att det sker
Som nåt slags medicin
Jag är inget utan dig
Jag vet, jag försöker Slösar tid i din famn
Jag har feber Så kan du kolla?
En hand på pannan Kyss min hals
Och när du rör vid mig, baby Blir jag röd
Jag har feber Så kan du kolla?
Under repetitionerna var jag pressad. Jag hade inte uppträtt på flera månader.
För det här är på en annan nivå.
Jag tänkte: "Vad gör jag ens här?" Det frågade jag mig själv. Ärligt talat.
Seriöst. Den här tjejen sjunger, dansar…
Jag menar, hon är en maskin.
Jag tänkte bara: "Jag är inte alls lika bra. Jag åker hem."
Var ligger Linkebeek?
Så peppad!
Jag vet inte om det här är vad jag vill ha.
Nåt så stort…
Men energin, ambitionen, till och med galenskapen…
Att inte vara rädd…
Det gav mig inspiration.
Inför nästa steg.
"BXL JTM", SLUTVERSION
Ett, två, tre. Ja!
Bryssel, jag älskar dig
Jag saknade dig Bryssel, jag älskar dig
Min bästa plats
Bryssel, jag älskar dig Jag saknade dig
Du är den vackraste Ja, det är du
Paris kallar på mig
Angèle?
-Jag sliter hårt. -Hur känns det med albumet?
Jag är faktiskt rätt vidskeplig.
Jag hade inga förväntningar på det första, så jag försöker att inte ha några nu.
Rent musikaliskt är jag jättenöjd med vad vi har skapat.
Jag är nöjdare med texterna, men det kommer inte att bli lika populärt.
Det är mer personligt.
Det är nog mindre förenande. Men det första albumet var inte planerat.
Det var bara naivt.
Målet är att fortsätta med det jag gör. Leva vidare och ta plats, mer än nånsin.
Det var det jag gjorde med det här albumet. Jag tog plats.
Det första albumet kom till på ett sätt, men tur finns överallt.
Jag skulle behöva ha lika mycket tur med det andra albumet.
Men jag borde också ta min plats och stå för det.
Nu är jag här. Jag måste ge det mitt allt.
DEN NYA ERAN
DET ÄR OKEJ ATT VILA
ÄLSKA
LÄRA MIG ATT SÄGA NEJ
LYSSNA PÅ MIG SJÄLV!
Folk frågar ofta om jag har drömmar. Och ja, lika mycket som alla andra.
Jag tror att min dröm nu är mer av ett personligt sökande.
Inte så mycket professionellt. Det har det aldrig varit.
Jag drömmer om att vara avslappnad. Att ha rätt människor omkring mig.
Att växa upp, lära mig av mina misstag.
Att vara nån som är snäll mot folk och som samtidigt får godhet tillbaka.
Om mina föräldrar hade haft normalare jobb hade jag nog haft ett normalare jobb.
Jag kanske skulle vara lycklig. Men jag har det faktiskt helt fantastiskt.
Jag älskar mitt liv.
Jag var bara tvungen att anpassa mig, för det gick så snabbt.
Och innerst inne ville jag så gärna att det skulle funka.
Jag ville bara inte misslyckas.
Jag hade inte sagt "jag vill lyckas" högt till nån.
Jag hade skrivit ner det.
Jag kunde inte säga det, för…
Jag tror att det gav mig tur att inte säga det. Jag är vidskeplig.
Jag sa det nog inte för att undvika obehagliga överraskningar.
Om det inte hade funkat hade ingen vetat att jag ville lyckas.
ANGÈLE - UTSÅLT
Ja, jag önskar henne…
…det allra bästa.
Att allt ska bli bra.
Nu känner jag att hon börjar bli en kvinna.
Hon börjar stå upp för sina värderingar och sina önskningar.
Hon pratar om det.
Förut var hon mycket tystare. Tror jag.
Jag tänkte för mig själv:
"Skulle det vara möjligt för mitt barnbarn att bli en stjärna?"
Jag vågade inte säga det till folk.
Jag sa: "Hon gör musik."
Men de sa: "Jag såg Angèle på tv! Hon har blivit nån."
-Visste du att hon är skådis nu också? -Nej.
-Visste du inte det? -Nej.
Hon berättar aldrig nåt för mig. Hon är hopplös.
Sen hon skaffade den där hunden…
Okej, den rullar.
Pepete, kissade du? Du kissade. Var kissade du?
Jag ville bara säga att albumet är klart.
Tror jag.
Det känns jätteläskigt. Som vanligt.
Jag vet inte hur det kommer att tas emot. Hur publiken kommer att lyssna på det.
Men det är inte riktigt upp till mig längre.
Det här albumet är jag vid 25. Mitt kvartssekel.
Jag ville nog hålla det autentiskt. Inte försöka vara nån annan.
Det vill jag aldrig glömma.
Jag är tjejen från Linkebeek som skriver ärliga, enkla låtar.
Även om livet förändras kommer det att stanna hos mig.
För allt det här…
…är jag.
Vi slutar där. Trevlig resa.
SLUT
Skämtar du med mig?
Är det så du tackar mig?
Rakt framför mina framgångar.