Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pochop tohle: všechny činy mají své následky.
Nemůžeš mi brát slova z úst a dávat jim jiný význam.
Bývala jsi milá, ale už nejsi.
Tvůj vztek, potřeba se bránit
- a náladovost. - Ostříhala ses.
Vrháš se do toho po hlavě.
- Nechala sis afro. - ...otrávená.
- Jsi hlasitá a černá. - Tyhle věci se nedějí...
Podle mě to je špatné a nebezpečné.
- Očekáváš ode mě... - Další, prosím.
...ale na mě toho už bylo moc.
Další otázku.
Neříkáš ani neděláš nic špatného.
Prý jsem toho pro tebe udělala hodně, ale já díky tobě vnímám svět jinak.
A teď já.
Nikdo teď nemluvte.
Teď vstupujete do mého vesmíru.
Jsem objektiv...
subjekt.
Autorita.
V mé DNA žije násilí
jakožto plod Nového světa.
Nosím v sobě starou bolest, které mám problém porozumět.
Využívám ji, abych ublížila svým nejbližším.
Všichni v sobě máme prokletí našich předků.
Z tohoto koloběhu se můžeme vymanit tím,
že budeme donekonečna válčit se sebou samými.
Pozoruji, jak nás prokletí mé rodiny pomalu zabíjí.
Proto jdu do války...
ve které bude hodně obětí.
Tohle nesmí být naším odkazem.
I. PROKLETÍ
VÍTEJTE V NEW YORKU INFORMACE ZDE
Mí rodiče se do New Yorku zamilovali.
Jsou 70. léta.
Mami, nevím, kde jsou třešně.
Běž do kavárny.
Obětovali vše,
abychom mohli být ty nejchudší děti na Central Park West.
Sdílím pokoj s bratrem Juancarlem
a se sestrou Raquel.
Jsem z nás nejmladší.
Tak pardon. Nebudu se omlouvat kvůli...
Naši spí na podlaze v obýváku.
Pořád ten samý problém. Ten samý Washington.
Co myslíte, že se tam děje?
Lidé už nedělají kompromisy.
Nejsou věrní křesťanské víře.
Rozhodně ne být obojím, ale být celá, a ne...
Ano, pane doktore Huntte. Jasně.
V sobotu máma dělávala smažené ryby a plantain.
Když se nikdo nedívá, cpu si je do kalhotek a splachuju do záchodu.
Proč se ptáš, jestli jsou v pohodě?
Neptej se jich, když jim nic není.
Ujistit se, že se mají dobře,
- je slušnost. - No jo.
Není to vůbec nic kontroverzního.
Spousta lidí řekne: „Díky, mám se mi dobře. Co ty?“
V neděli tančí naši v kuchyni na písničky od Lucky Duba.
Kolem nich doutná bolest jako nějaká aura.
Nechci, aby ses mi omluvila. Jsem jenom upřímná.
Víš co, Beko? Vyhrálas.
- Nemáš pomádu na rty, tati? - Mám.
Vzpomínáš na tu pomádu, cos měl, když jsem byla malá?
- Musela se vymačkávat. - Jo. Značka Blistex.
Pokud vím, tak jsem se narodil na plantáži s cukrovou třtinou.
A matka mi řekla, že vídávala nějaké děti,
nějaké mladé...
mladé kluky, co chodili kolem a tu třtinu sklízeli.
Mohli mít tak 17, 18 let, neměli zuby
a chodili v roztrhaném oblečení.
A ona si řekla,
že takové její děti nebudou,
že její děti nebudou jako tihle kluci.
A to byl asi ten důvod, proč se přestěhovali do města,
Přestěhovali se do města asi kvůli tomu, abychom my na tom byli líp.
Je zvláštní,
že máte šest nebo sedm fotek generalísima Trujilla,
ale jen jeden obrázek Panny Marie.
Každý Dominikánec totiž ví,
že ti, co odporují Trujillovi, bývají zatčeni či posláni pryč.
Za občanské války jsem na ulici vídal spoustu mrtvých
a lidí, co byli... však víte.
Když jste šli ven, museli jste na ulici vyjít takhle,
hlavně muži. Takhle jste museli jít po ulici.
A spávali jsme pod postelí.
Všichni byli pod postelí. Matka všechny poslala pod postel.
A všechny... všechny... Jak tomu říkáte? Na jedinou postel dala všechny matrace.
Že kdyby přilítla kulka, že by ji ta matrace zadržela.
Potom, co se stal Johnson prezidentem,
otevřel imigrační úřad ze třetího světa do Států.
Předtím jste museli být bohatí
nebo milionář, abyste mohli do téhle země přijít.
Ko-ko! Ko-ko!
- A... - Tati, řekni Ko-kovi, ať přestane.
Ko-ko, fuj!
Jedné kamarádce jsem řekl, že se snažíme dostat do Států,
a ona se mohla potrhat smíchy.
„Myslíš, že chtějí ve Státech černochy? Nenechají vás odejít. Nepustí vás tam.
A jste chudí.“ No, smáli se, a...
řekli: „Půjdete leda tak do Spojených států mýho zadku.“
Řekli: „Vy jedete do Států? Leda tak do Spojených států mýho zadku.“
Mám to v živé paměti...
Protože jsem tak otravná?
Ne, hija. Je to sranda. Pokud se nesměješ...
Proto nikam nemůžu.
To neříkej. Dobře víš, že s tebou jsem nejradši.
Vážně, s tebou jsem nejradši.
Táta mi říká, že když mu bylo 17, viděl na Woodstocku Jimiho Hendrixe.
Říká, že ho znám líp než kdokoliv jiný,
ale přitom netuším, kde ty své manýry vzal.
Když se naštvu, připomínám mu jeho tátu.
Abuela.
Třtinový cukr.
Machete.
Řemen v ruce.
Analfabet.
Pyšný.
Trujillo si v jeho rodné zemi vynutil etnickou čistku,
a tak přivedl do New York City devítičlennou rodinu černých.
Byli jste nadšení, když jste do New Yorku přijeli?
- Nebo jste... - Já byl zklamaný,
protože jsme přijeli a já řekl „Tohle je New York?“
Vypadal jak nějaké evropské město, co po druhé světové lehlo popelem.
Myslím, že to byl rok 66 nebo 67.
STÁT
Když jsem viděl Central Park poprvé, řekl jsem si,
že až se odstěhuju, budu bydlet tady.
A to jsem taky udělal. To proto bydlím tamhle.
A nikdy se odsud neodstěhuju.
Počkat, vteřinku.
Přijde mi, že v našem domě jsou neustávající rozepře...
Jo, já vím.
...protože jsme vyrůstali v jednopokojáku.
A toho rozhodnutí se držíš, protože sis řekl,
- žes to tak chtěl... - Protože...
v tu chvíli...
to byl buď jednopokoják, nebo stěhování,
a kde bych asi tak našel byt s regulovaným nájmem?
Díky regulaci nájemného jsem si ten byt mohl dovolit.
Chápeš to?
Pokud bych se přestěhoval do bytu se třemi nebo čtyřmi pokoji
za rozumnou cenu,
žili bychom v takové čtvrti,
kde by jeden z vás nepřežil.
Naše čtvrť byla z těch chudých, když jsme vyrůstali...
- Nešlo jen o... - Od takových míst to je daleko.
Tohle bylo to nejlepší, co jsem si mohl dovolit.
Chápeš? Nic lepšího jsem si dovolit nemohl.
Nic lepšího jsem si nemohl dovolit.
Starý gangsta Ko-ko. Ko-ko!
Kde mám theanin?
Našla jsem svá viralbiotika.
Raquel, můžu jít taky a natočit tě?
Jak půjdu do Brava?
- Jo, jo. - Fakt? Tak jo.
- Záběr zblízka! - Ne. Bože, přestaň.
Přestaň!
Prosím.
Hlavně pak do toho filmu nedávej, jak kouřím...
jinak se o tom dozví Gordi a máma.
- Dobře. - Oni neví, že zas kouřím.
Želvy Ninja.
Proč jdeme do kopce, když kouřím?
Zníš jako kuřáckej lůzr.
- To jsou takoví lůzři. - Cože?
Komunitní zahrada.
Tohle by mi asi zachránilo život, kdybych byla mladší.
Tohle sem dali, když jsme byli děti,
a tahle čtvrť stála za houby.
Nenechali nás hrát si tam. Snažila jsem se s nimi promluvit,
že bychom si něco zasadili.
Na střední mě bavilo pěstování rostlin
a oni mě odháněli.
Hlavně že „v naší čtvrti je komunitní zahrada“.
Byli tam jen běloši,
popíjeli víno nebo...
tam něco pořádali, s tím svým talentem na zahradničení.
Nemohli jsme tam ani vejít.
Malé bílé děti tam o Halloweenu tancovaly
a já si říkala, že to vypadá skvěle, ale my dovnitř nemohli.
Promiňte.
Jak je to s tou komunitní zahradou?
Můžeme dovnitř, nebo...
Jasně.
Vklouzla jsem tam, Přeskočila jsem plot, oni mě vyhodili.
- Přeskočilas plot? - Jo, přelezla jsem ho.
Tohle je mé místo. Tady jsem hulila. Proto mě odsud mockrát vyhodili.
Ale... i tak.
Pamatuješ, jak jsem přinesla do školy
- lahvičky s crackem? - Jo.
- A na můj projekt? - Jo.
Našla jsem je v komunitní zahradě.
Takže tam chodili i feťáci.
Asi proto byli tak vyjukaní.
Na co byl ten projekt?
Měli jsme přinést něco, co představuje naši čtvrť, nevěděla jsem, že to je crack.
Prostě se mi ty lahvičky líbily,
vídala jsem je tam pořád, přišly mi nejvýstižnější.
- Jo. - Měly různé barvy.
Vyčistila jsem je
a sehnala si květináč, ten jsem odtamtud ukradla,
z té komunitní zahrady, byl takový malý.
Nacpala jsem do něj hlínu,
pak jsem do něj do kruhu rozmístila ty lahvičky s crackem,
- jednu jsem dala doprostřed, trčela. - Senza.
Podle mě to bylo hezké, umělecké.
A byl z toho malér.
Co se stalo?
Mysleli si, že jsem do školy přinesla lahvičky s crackem.
Mysleli si, že je máma feťačka!
To se stalo.
Jestli jsem já tátova holčička
a Juancarlos mamánek,
pak má sestra spadá do jakéhosi opomenutí, kterému se ani nesnažím porozumět.
Z komory vezme dědovu mačetu a máchne jí po rodičích.
Když je mi deset, podá mi mého prvního jointa
jako omluvu za to, že mě škrtila, až jsem nemohla dýchat.
Toho dne jsme se fakt nasmály.
Díky stipendiu odmaturuje na internátní škole v Nové Anglii,
na výšku nejde, místo toho jezdí načerno ve vlacích s feťákama.
Agorafobie.
Kontroly invalidity.
Samovazba.
Destrukce.
A patologické lži.
Teď sama vychovává dvě dcery, které zdědí naše prokletí.
V páté třídě se musíme převléct za svého hrdinu.
Ostatní děti jdou za bývalé prezidenty a Strážce vesmíru.
Raquel mě přiměje, ať jdu za Harriet Tubmanovou.
Půjčím si sestřiny šaty a šátek na hlavu
a jejím make-upem si na záda namaluju falešné rány po biči.
Ve staré krabici od bot udělám za použití brokolice plantáž.
Můj jediný bílý Ken je otrokář
a zbytek mých Barbie a Kenů jsou otroci.
Raquel je na mě moc pyšná.
Video Music Box. Páteční street party.
Váš strejda Ralph na nejvíc šik místě.
My jsme ve studiu, jak asi víte,
a tohle byl remix od M.O.P., mého kámoše Busta Rhymes a Teflona.
Dnes tu ve Future Flavas máme Marleyho Marla a Pete Rocka,
takže u toho chcete rozhodně všichni být.
Ve stylu Future Flavas, však to znáte.
Počkat, mají tu pirátskou vlajku!
Říkají vám, jak to tu vře.
A co Juancarlos?
Tati?
No... další otázku.
Tuhle otázku vynechám.
Na mé sedmé narozky nás táta bere do Disney Worldu.
V autě se pohádám s bratrem.
Při pohledu na mé slzy se táta ponoří do ticha.
Juancarlos má za to,
že to bylo naposledy, co na něj táta kdy promluvil.
POTRAVINY
„Seš svině. Slyšíš?“
„Seš svině.“
Přicházím ze školy domů s horečkou.
Juancarlos si z mé postele udělal psací stůl.
„Hele, není mi dobře, musím si jít lehnout.“
Ani se nehne.
„Slyšíš mě?“
Vylezu si na postel.
Ani tohle s ním ale ani nehne.
Slyšíme, že přišel táta.
Konečně si Juancarlos své věci přesune...
a dva roky se mnou nepromluví.
ŽIVOTNÍ PŘÍBĚHY LINDE
A V TU CHVÍLI JE PO LÁSCE
FREUND AFRICKÉ MĚSTO
Když si postěžuju mámě, řekne mi, že jsem bonzák.
Proto jí na druhý den zavolám do práce,
jen abych jí řekla, že je hrozná.
Vždy jsem měl rád poezii.
Metafory, přirovnání, hru se slovy.
Používají taky dvojsmysly a trojsmysly.
Bratr se mnou mluví jen tehdy, když vyjde nové album od Jay-Z.
Jeden takt je na čtyři doby a jeden verš má 16 taktů.
Posloucháme ho spolu ve tmě od začátku do konce
a provádíme analýzu textu.
Je tam pár songů, co se postupně vyvíjí,
kdy se musíš naučit víc o životě, abys pochopil, o čem jsou.
Na výšce zjistím, že se tomu říká pozorné čtení a kritické myšlení.
Zapomeňme na to a začněme od začátku.
Můžeme tak pět minut počkat?
Proč?
Protože by ten tvůj přístup mohl někoho naštvat.
No...
Nekecám ti.
Máma chce pět minut počkat.
Ko-ko, pojď sem, Ko-ko.
Kdo bude mluvit? Ty?
Tohle je rozhovor. Ty musíš mluvit první.
Sakra.
Příjemný vánek.
Není to fajn, trávit den takhle?
No...
Jo, když tě lidi neobtěžují.
Má matka, Veronica,
přijíždí do Caracasu ve Venezuele studovat na Pace University.
Aby utekla před svou matkou, nechává za sebou prázdniny v Margaritě,
na míru šité šaty a svou první lásku.
Abuela je okouzlující žena, schizofrenička.
V 50. letech vlastní prosperující továrnu na oblečení.
Tentokrát na psychiatrii stráví šest měsíců.
Máma vidí dozorce, jak na babičku stříkají vodou z hadice, když vyvádí.
Matka nikdy nepřijde na to, jak nás ukáznit.
Místo toho přichází do pokoje a práská řemenem sebe.
Fajn, vše začalo, protože se mi narodilo dítě,
devátého května 1990.
Jmenovala se Rebeca
a já jí říkala Bebeko.
A pak jsem jí říkala Bebe.
A pak jsem jí říkala Bebo.
A pak se mi nejvíc líbilo „Bebo“.
A tak z ní byla Beba.
Jaké to bylo, být mámou černých dětí?
Na tohle nedokážu odpovědět.
Myslíš, že jsi zažila něco, o čem můžeš mluvit
a co je pro výchovu černých dětí specifické?
Já jsem v podstatě Latino,
své děti jsem vychovala jako Latino, protože nic jiného neznám.
Nic jiného neznám. Neznám vůbec nic jiného.
Nevím, jaké to je být Američan, běloch nebo černoch. Prostě nevím.
- Takže nemůžeš... - Udělala jsem, co...
Všecko jsem dělala na základě toho,
co vím o tom, jaké to je být Latino z Venezuely.
Nic jiného jsem nedělala.
A co tehdy, jak jsme jezdívali do Venezuely,
všem jsi říkala, že když se budou smát našim vlasům
nebo řeknou něco o naší pleti, tak že se nebudeš znát?
Není to zrovna to, co je na výchově černých dětí specifické?
Jo. No... Ale ne proto, že...
To proto, že Latinos jsou ignoranti.
A myslí si, že protože máš pelo crespo, tak máš hrozné vlasy.
A já... prostě...
Když jste byli malí, řekla jsem kamarádce,
že pokud... zařídím, aby mým dětem nikdo neříkal, že mají hrozné vlasy,
nejsou totiž tak hrozné, mají normální vlasy.
A to je ono. Ale udělala jsem jen tohle.
Takže mohla bys... Promiň. Mohla bys namalovat, jak...
Jak co?
Myslím to vážně.
Já ten tvůj mikroagresivní přístup znám. To není v pohodě.
Takhle se chováš před kamerou?
To je jedno. Není to v pohodě.
To, jak se chováš
během tohohle rozhovoru, není v pohodě.
- Fakt ne. - Fajn, Rebeko, pokračujme.
Stačí říct, že to nechceš dělat.
Ale už máme skoro hotovo! O čem to mluvíš?
Ne, ale... Já vím... Vadí mi ta tvoje energie.
Takže buď budeš upřímná, přeneseš se přes to
- a odpovíš mi na otázky, nebo ne. - Snažím se.
Ano? Snažím se o to.
Tohle nemusím snášet, seš už dospělá.
- A ne puberťák. - Mami, prosím.
- Už nejsi puberťák. - Nemůžeš si dát pauzu?
Mrzí mě to. Prosím?
Leda hovno tě mrzí.
Až přestaneš být agresivní,
pak se můžeš začít vyptávat.
Ptej se, až nebudeš agresivní.
Dřív ne.
Fajn, už nejsem.
Jako malá trávím prázdniny v Mendoze Fríe.
To je pueblo ve venezuelských Andách.
Strejda mě vyzvedává na letišti
a cestou domů projíždíme pět států.
Každou noc spíme u jiného člena rodiny.
Mé svaté přijímání je ve stejném kostele, ve kterém se brali prarodiče.
Svou první pusu dostanu od Rogelia na prahu jeho domu.
Roky se pak opíral dokonale o dveře, když jsem šla kolem.
Je to naposledy, co přijíždím do této země.
Trampuju po světě, abych našla to, co mi dala Venezuela.
Svobodu.
Bezpodmínečnou lásku.
A svůj vlastní pokoj.
Příští léto zůstávám v New Yorku a s jedním debilem přicházím o panenství.
Je mi 17.
II. OVLÁDÁNÍ MYSLI
Snaž se o změny, osudem nepříčetný. V tomhle stavu
tady být znamená sedět si na Six Hits.
Páč jsem povinna být objevena. Ač křičím, jsem neslyšena.
Jsem mimo, křičím přímo. Je ale jen ticho.
V tlupě bez kravaťáků vždy plné násilí a hluku.
V tomto parku tma jak v tanku. Žádná legrace, žádné slunce.
S touhle kundou je osud hotový. Se mnou.
Ze Shakespeara mi hoří tváře.
A nezkrotí to ani neprůstřelná okna mé střední školy.
„Já dnes měl sen.“
„Já též.“
„Co se ti zdálo?“
„Že snící mluví často pravdy málo.“
Porvala jsem se s jedním jamajským klukem, řekl o mně, že jsem černá.
Jak se opovažuje.
Psychiatrička Susan mi předepíše antidepresiva.
Po celonárodním varování před sebevraždami mi matka všechny pilulky vyhodí.
Slečna Johnsonová mi představí Mayu Angelou a pojem „Afro-Latino“.
Někteří Latinos mi začínají říkat Frederick Douglass.
Tu noc, kdy zjistím, že mě přijali na Bard College,
ujdu 60 bloků a pořád dokolečka poslouchám „How Does It Feel?“ od Boba Dylana.
ČÍNSKÁ ČTVRŤ
ZÁKAZ FOTOGRAFOVÁNÍ A NATÁČENÍ BEZ VÝHRAD
Probouzím se v nádherném Hudson Valley.
Je mi 18 let.
Andy Warhol je král.
The Beatles jsou Bůh.
A občas máme hodiny pod lavicemi.
Žiju s umělecky založenými černými dětmi.
Jsem buď s nimi, nebo se svými bílými kámoši.
Nikdy se všemi zaráz.
Pár starších žen v domě mě varuje.
„Nikdy pro něj nebudeš lidská bytost,“ říkají.
Jsem ale zamilovaná, tak si jich až do konce jejich studií nevšímám.
Máme spolu úžasná tajemství.
Neosolíme to na 15?
Pojďme do baru.
Do baru nemůžu.
Proč ne?
Nikdy ze mě nebude prezidentka!
Nikdo to neuvidí! Ne, nepůjde to ani na Facebook, ani nikam jinam.
To myslíš vážně?
Má parta je celý můj život.
Líbí se jim, když mluvím španělsky.
Cítí se tak v bezpečí.
Nová profesorka z Harvardu, míšenka,
mě seznamuje s Hegelem a Octavií Butlerovou.
Když jste byla v Bardu, když jste tam začala,
myslím, že tam bylo možná...
sedmdesát nebo 80 studentů z nedostatečně zastoupených menšin,
a to v celé škole. Velmi málo.
A tahle parta lidí
vás hned vzala mezi sebe.
Nejen se sociální skupinou bělochů,
ale sblížila jste se s nádhernými lidmi.
Vaši přátelé byli ten druh lidí,
co se objevili v časopise Town and Country už za studií,
a to na dvojstránce.
To proto, že byli jakýmisi společenskými celebritami
nebo umělci, herci, modelkami a podobně.
Lidé od filmu, z nichž spousta pocházela z rodin se silnými konexemi
v umění a v jiných oborech.
Vždycky, když jsem měla malér, když jsem potřebovala
vymyslet nějaké plakáty nebo...
Cokoliv, co bylo třeba, byla jste tu pro nás,
napsala jste pár klukům, co byli bláznivě zamilovaní,
a ti se do pár minut ukázali.
A já na to vždycky něco jako „Tohle jsou...“
A vy zas na to: „To nic není,
je to prostě tak a tak, žádný drama.“
Měla jste hodně obdivovatelů, za kterými jste mohla zajít.
Ale zároveň jsem věděla, že i vy se cítíte sama.
Smějete se, protože víte, že mám pravdu.
Proč mi prostě nezavoláš?
Pořád jen píšeš, na pět minut si můžeme zavolat.
Zavolej mi. Popovídej si se mnou trochu.
Už dlouho se tě snažím zkontaktovat.
Nechci ztratit tempo a...
zase spolu mluvíme a tak a...
neodmlčíme se na celé měsíce. Chci začít od znova.
Prostě mi zavolej, prosím.
Místo toho, abych odevzdala úkol,
snažím se to ze sebe u sebe v pokoji vytancovat.
Díky, že s námi točíš video.
Nejlepší pořad, co kdy byl.
Kýchla sis na seminárku.
A dírou až dolů.
Až dolů? Bože.
Četla jsi Americké psycho? On tam dělá ty nejhorší věci.
- Je to fakt... - Dělá? Vážně?
- V jedné části... - Borec tam zabije hodně lidí.
- To není jak ten film. - Fakt psycho.
Ten film je oproti knize úplná lahoda.
V Bardu máme vyprávěcí formu zpětné vazby,
která je vážně zajímavá, protože je to jako mini etnografie,
kdy profesor píše o studentovi poznámky,
a nejen o jejich práci,
ale taky o tom, čemu říkají „třídní občanství“,
a o jejich vystupování, jak se chovají.
A pak, když jsem viděla vaše známky, a jak jste pořád říkala, že odejdete,
jak jste chodila pozdě a vypadala jste roztěkaně...
Řekla jsem, že musíte chodit včas,
a že musíte ve všech hodinách mluvit.
A s tímhle já mám problém, dokonce i když se to vysloví nahlas,
protože to je sugestivní.
Řekla jsem, že do hodin nemůžete chodit s nahým břichem.
A to vás pobouřilo.
Řekla jsem, že nesmíte opustit třídu.
A vy na to: „Cože?“ A já řekla: „Přesně tak, nesmíte.“
Někdo jiný by mohl, ale vy ne.
Takže nemůžu říct, jestli to tak bylo správně, či ne.
Vlastně je to problematická záležitost odrážející celá staletí plná násilí.
Zároveň je to ale nezbytný způsob
jak institutem proplout, jak dostat známky, jaké zasluhujete,
a jak se zviditelnit v této krajině,
v této pastorální krajině slibující utopii,
je to ale vlastně přizpůsobeno a funguje to tak,
jako v podstatě zbytek světa,
zbytek Spojených států,
a na ty má vliv logika těla.
Učitelé se k vám hned začali chovat jinak.
Vaše známky se zlepšily.
Nepochybovala jste o ničem, co jsem řekla, což jste rozhodně mohla.
Mohla jste říct, že to je absurdní.
A něco by na tom bylo.
A měla byste...
Opravdu by na tom něco bylo.
GUINEJSKÝ ZÁLIV
Annie přesvědčí radu, abych mohla strávit semestr v Ghaně...
i přes mou akademickou podmínku.
Je to země revolucionářského panafrikanisty
Kwameho Nkrumaha.
Prvního ministerského předsedy v dekolonizované Africe.
Má hostitelka mi dá přezdívku Cizinka.
„Jsi Američanka,“ říká.
Říkám jí, že jsem první generace.
Směje se a říká mi, ať nemluvím s plnou pusou.
Z minibusu
vidím muže bez trička, jak mačetou osekávají cukrovou třtinu.
Vidím v tom osobitý projev.
Vidím svého otce.
- Ahoj. - Máte zapnuté mikrofony.
- Ahoj, ahoj, ahoj. - Čau.
- Máte se? - Haló?
Jo, skvěle, díky.
A ostatní?
- Jo. Jedeme. - Nádhera. Audrey, chci tě, zlato.
Začneš?
Začínám já? Jo, vlastně.
III. ZOMBIE APOKALYPSA
Jeden týpek vypadá, že má něco za lubem, nebo je sjetý.
Prší a on chodí sem a tam a rozhlíží se.
Ať si jede, na čem chce,
má neuvěřitelnou sílu.
Jo, šílenou.
Je jen znuděný, nebo představuje pro veřejnost hrozbu?
Někdo, kdo ho viděl, jak bloumá v Cleveland Parku,
byl natolik znepokojen, až zavolal policii.
Policejní hlídka přijíždí na scénu a o chvilku později...
Střelba. Zasažený muž. Černoch. Kolem 20.
Vyhrožujete mi, že mě vytáhnete z auta?
Nic neudělal, nic neudělal!
Musím vás zastavit, vypadáte podezřele. Zastavte u krajnice.
Zastavit? Zastavte tohle.
- Vaše klíče od auta. - Protože jsem nezablikala?
- Děláte to... - Běžte tamhle!
- Zabili ho pro nic... - Hej!
Vystupte si, nebo vás vytáhnu. Tenhle rozkaz je v souladu se zákonem.
- Otočte se, prosím. - Vystupte!
Otočte se.
Tmavá mikina, taková šedá,
a buďto džíny, nebo tepláky, a bílé tenisky.
Sledujete ho?
- Jo. - Dobře, tohle není nutné.
Jsem rád, že nám policejní sbor tak pomáhá. Nic jsem neudělal
a soud prokáže, že jsem nic neudělal,
a na to se těším.
Viděl jsi včera Russella Westbrooka?
Tvé skóre je 47... A...
Takže 47, 15 doskočení a takových 11 asistencí.
- Bože. - O čem to mluvíš?
- Pokračuje v zasraném... - O fotbale?
- O basketu. - O basketu.
Sorry.
Podle mě je super, když hráči mluví o...
však víte.
- O tom, co se děje? - Jo.
- Jo. To je fakt. - Souhlas, souhlas.
- Tím myslím... - Je moc hráčů, co...
- Nesouhlasím. - ...je jich i víc...
To rozhodně je.
To hnutí vážně existuje. A potřebují tam...
Za posledních 20 let se staly jisté kulturní změny...
Černoši teď mají o dost víc možností než kdy dřív...
- To rozhodně. - ...víc než lidí,
ke kterým by mohly černé děti vzhlížet nebo tak.
To je dobře, a...
- Nevím, jestli to znamená... - Běloši...
Abyste mohli říct něco takového, musíte mít dobré postavení,
a to je... šílené.
Víš co? Dej mi cihlu
a řekni mi, na jakou budovu ji mám hodit,
jestli mám teda udělat tohle...
- Měli bychom... - Klid.
- Chceš házet vzduchem? - Cože?
- Ne. - Jak to vypadá?
Jako, jako...
Pokud nechcete, abych šel do boje, tak...
Nemluvím tu o zvrácení rasismu,
protože to je podle mě blbost.
Je to celkem... nesmyslné, nebo prostě vynaložení energie, abyste...
něco hodili po policajtech a o osvobození... O výtržnostech a tak.
O čem to mluvíš? Nedává to smysl.
Nejsem nepřítel. To jsem neřekl já, ale Obama.
Neříkám, že... jen opakuju jeho slova.
- Děláme na tom, jak jsi sama řekla... - Chápeš...
jak moc je ta dehumanizace zakořeněná
v představách o pokroku?
Rozumíš tomu?
Jestli mě budete brát takhle, tak se cítím trochu...
Upřímně nevím, jak se do té konverzace vložit.
- Co tím myslíš? - Jen říkám.
Jo, rozhodně. Netuším, co černoši zažívají, ani...
Sdíleli jsme nápady. Máme cíl.
Jsme tu vetřelci. Snažíme se to vyřešit spolu.
- Probíráme strategie... - Jak dlouho nám ten postup vezme?
Takhle je to totiž už 400 divných roků, a z toho, co v tom postupu vidím...
- Neskákej do řeči. - Fajn.
Neříkám, že nemám privilegia. Ale...
Musíme se hned uklidnit, protože se z toho stává...
Když zapnete zprávy,
mluví se tam o tom, jak černoch zabil černocha,
když přitom ale je spousta, nebo i víc než spousta, případů...
Co teda s tím?
Proč ti na to musím odpovídat?
Já nejsem odpověď na zasranou bílou nadvládu.
Proč si to do háje nevyřešíš sám?
Seš bílej muž. Vyřeš si to sám.
Ano, to je fakt.
To byla jen bagatelizace toho...
To, cos řekl, je pěkná pitomost.
Co tím chceš... Pitomost? Jaká?
Prostě... vzhledem k tomu všemu, o čem tu mluvíme.
- Že někoho zabijete? - Je to složitější.
- Já někoho zabil? - Chápeš mě?
- Nejde o... - Mizím.
Moc to bagatelizuješ. Snažíme se o...
- Zabil jsem někoho slovy? - Počkat...
Ne, ne, ne. Počkat, kam jdeš?
Ať jde Annie se svými politickými názory do hajzlu.
Na snaze začlenit se do systému, který vás chce zničit,
není nic, co by zasluhovalo úctu.
NEMLČTE! STOP POLICEJNÍMU TERORU!
Mým předkem byl černoch s rukama dělníka...
POLICIE NYPD
...unaveným dechem a královskými názory.
Mám v sobě melanin, abych mohla čelit těmto lžím.
Složitým a pikantním, zatímco oni riskují můj konec.
NESTŘÍLET JSEM ČERNÝ
Drobná černoška.
Ve mně s odpuštěním uzrává i přes dějiny lidstva.
RESPEKT
Tak vzteklá, že můj rozum vraždí důvody, proč být nenávistná.
MICHAEL BROWN SPRAVEDLNOST
Bože, kéž se pokaždé narodím černá.
Dodělala jsem vysokou a teď jsem zpátky v New York City.
LÁSKA RODINA
ZLÝ DUCH DEPRESE
PENÍZE PRÁCE
ZDRAVÍ NEPŘÍTEL
NEÚSPĚCH
VŠICHNI VĚŘÍCÍ VÍTÁNI
Stěhuju se k tetě do Brooklynu a spím na podlaze v jídelně.
Mí přátelé se stěhují k sobě
a začínají pracovat u rodičů.
Premiéra v Baby Grandu je pecka.
Z většiny večera mám okno.
DORUČENÍ – TADY S SEBOU – CATERING
VEDLE JE VÝBORNÉ JÍDLO
Trávím den v ruských lázních.
Cítím se izolovaně,
ale aspoň mám Michaela.
Poprvé se potkáváme ve Williamsburgu na punkovém koncertě společných přátel.
O pár měsíců později na něj narazím ve čtyři ráno v metru.
Potom mě pozve ven
a já ho celý rok odmítám.
Ještě nikdy jsem s nikým neměla intimní vztah.
Pak ale konečně kývnu.
OTEVŘENO – ČÍNSKÉ JÍDLO JÍDLO ZDE I S SEBOU
Michaelovi, kterého vyhodili ze soukromé školy.
Dítěti z Bronxu s indickými a portorikánskými kořeny.
S bipolární poruchou a rentgenovým zrakem.
„Jednou budeme mít děti
a na předměstí založíme městskou farmu.
A ty budeš chodit po domě v hedvábí a tak.“
Tři měsíce po našem rozchodu
skočí z mostu George Washingtona
poblíž parku, kde jsme měli první rande.
Jsem unavený z pláče,
A ty ses neobjevila.
Nevím, jestli tě mám proklít,
nebo brečet, modlit se za tebe.
Černý holoubku, černý holoubku,
kde můžeš být?
Nepohrávej si s mou tuláckou pýchou,
protože tvé city by měly být mé
a ničí jiné.
I když tě miluju k zbláznění,
nikdy se nevrátíš.
Černý holoubku,
jsi tím největším... mé bolesti.
Nevím, co se tam zpívá.
Chci být volný,
abych mohl žít život,
s kýmkoliv bych chtěl.
Bože, dej mi sílu,
protože ho moc chci
najít.
Bravo!
Bravo! Bravo! Bravo!
Ztracený jako já, tvrdím.
Ohromný jako ty, tvrdí oni.
V noci ozářené měsícem
ožívají v zářivé barvě na zemi mí předci.
Ztracený jako já, tvrdím.
Ohromný jako ty, tvrdí oni.
Jeden z nich na mě mrkne.
Další na mě plivne.
Ztracený jako já, tvrdím.
Ohromný jako ty, tvrdí oni.
IV. Z DOMU SE OZÝVÁ VOLÁNÍ
Tohle je krabička na věci s malými hracími kartami.
Je tam růženec.
Tady je ještě jeden růženec.
V tomhle domě je hodně růženců.
Zrovna mi bylo 25.
Tady žijí všechna alba na fotky.
Vracím se domů, protože nevím, co jiného dělat.
Má něco v sobě.
Cítíš to?
Jsem zaneprázdněná uměním a nevnímám, že se bratr stydí, že má pokoj se mnou.
Já nevím. Důvod, proč jsem pořád...
Coño, odnes to pryč!
Dnes večer jdu k Saše na večeři na podporu černochů.
Mám pocit, že mě nikdy neposloucháš.
- To je absurdní. - Umíš to vysvětlit i líp.
Vím, ale stojíš mi v cestě, takže nevím, jak to mám udělat.
Ignoruju fakt, že jsem si zabrala máminu postel.
A v hlavě mi zní hlas, říkám si, že to udělám.
Teď spává na gauči.
Tajně jsem chtěla vědět, jestli tam je šatna,
kdyby tam totiž nebyla, pak by nikdo neviděl můj outfit.
Je mi to fuk. Táta je rád, že jsem zpátky.
Mijita, ty budeš vždycky, vždycky mluvit až moc.
Nikdy nevíš, kdy přestat.
Jedním z mých novoročních předsevzetí je víc vařit,
chci si totiž udělat čas a udělat si z toho rituál.
Je to důležité v rámci péče o sebe samu.
Vím, co mi chutná, a pořád si kupuju to samé.
Takže zajedeme k Alexovi...
Zajedeme...
- Jsi v pohodě, mami? - Jo, jsem.
Ne. Mohla by ses pokusit vnímat,
co říkám? Je to...
Ay, Rebeca, ya. Ne, nechci tam jet.
Proč?
Musíš... musíš...
tu svou agresi o pár stupňů zmírnit.
Buď svou agresi zmírníš, nebo to nikam nepovede.
- Promiň. - Nemysli si, že...
Proto jdu pryč.
- Je směšné... - To mě naštvalo,
protože mě zrovna ošetřovali a já řekla doktorovi: „Ne, musím chodit.
Nemůžete počkat, dokud se situace neuklidní?“
Musíte jít pěšky až do East Side?
- Tos mi řekla ty. - Proč se mnou manipuluješ?
- Řekla jsi to. - Jsi nezávislý člověk.
Jakožto matka jsi v tomhle vztahu ta dominantní ty,
takže za to můžeš ty.
Pamatuješ si ten den?
Jestli za to někdo může, tak ty.
Tohle je upřímná konverzace o tom, jak se k sobě chováš.
- Se mnou to nemá nic společného. - Jasně.
Ty... přehnalas to. Nechalas to zajít takhle daleko.
Kamarád mi zařídil pohovor v jedné prestižní produkční společnosti.
Noc před pohovorem si zamlouvám první sprchu.
Když se probudím,
bratr mě předběhne a zamkne se tam.
Prvně ho hezky požádám.
Neodpoví.
Zapne si sprchu a pustí si hudbu.
Když znovu zaklepu, hudbu zesílí.
Prosím mámu, ať se do toho vloží.
Když vidím, že se blíží doba pohovoru
a pak že už je pozdě, zacloumá mnou oslepující vztek.
Maminka mi nadává, že mlátím do dveří.
Otočím se a začnu ji škrtit.
Co hledá?
Proč musíš vždycky vystoupit a říkat věci,
které nechce nikdo vědět?
Přenes se přes to. Život není snadný.
Coño.
Nemůžu být pesimista... protože jsem naživu.
Být pesimistou znamená, že souhlasíte s tím,
že lidský život je akademická záležitost.
Proto jsem nucen být optimista.
Musím věřit, že dokážeme přežít vše, co přežít musíme.
V pozorovatelném vesmíru je zhruba tři biliony galaxií.
Takže musí být i jiný život.
Doletět na nejbližší hvězdu by nám ale trvalo asi 100 000 let.
Abychom na téhle planetě
pochopili rozlehlost našeho vesmíru,
vytvořili jsme směr a čas,
a ty se vyvinuly v sociální konstrukt
a v další systémy iluzí,
které nám dávají pocit důležitosti,
tedy další iluzi.
SPLÝVÁŠ SE SVÝM SELFIEM
Každý den se potkáváme ve velkolepých formách,
abychom dodrželi své metanarace.
Až budeš mít dítě,
uvědomíš si, že tohle je skutečné.
Tohle je láska.
Všechno ostatní je v pohodě.
Ale tohle je to pravé.
Z matčiny strany
nám Venezolanos předávají vášeň, odolnost a destruktivní mylné představy.
Z otcovy strany
nám Dominicanos předávají kuráž, ctižádost...
a surový vztek.
Beba.
Odvážná.
Tvrdohlavá.
Narcistická.
Chronicky krutá.
Existovat znamená držet si v sobě pro tohle všechno místo.
Bojím se, že se mnou rodina už nikdy nepromluví.
Přísahám,
že teď už bonzuju naposledy.
Milujte tak hluboce, jako by to bylo navždy.
Nic není věčné.
Mluvte se svými dětmi hrdě, ať už jsou na tom jakkoliv.
Řekněte jim, že jste potomci otroků
a že vaše máma byla princeznou v temnotě.
Překlad titulků: Eliška Vratislavská