Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du må forstå at alt du gjør, får konsekvenser.
Du kan ikke ta ting jeg har sagt, og snu på ordene.
Og du var veldig søt og grei før, men det er du ikke lenger.
Du er sint og defensiv
- og flyktig. - Du klippet håret.
Du kaster deg uti. Du elsker.
- Du gror ut afroen. - Du blir frustrert.
- Du er høylytt, men svart. - Sånt skjer ikke...
- Jeg husker deg vente før skolen. - Det er galt og farlig.
- Dere forventer dette av meg... - Jeg står over.
- ...og det var for mye. - Jeg står over spørsmålet.
Du sier eller gjør aldri noe galt.
- Du snakker om alt jeg har gjort for deg. - Neste spørsmål.
Dette er min del.
Ingen andre får snakke.
Du trår nå inn i universet mitt.
Jeg er linsen.
Motivet.
Autoriteten.
Som et produkt av Den nye verden
lever volden i genene mine.
Jeg bærer på en eldgammel smerte som jeg sliter med å forstå.
Jeg bruker den for å såre mine nærmeste.
Hver og en av oss bærer med oss våre forfedres forbannelser.
Men vi kan få en slutt på denne sirkelen
ved å konstant gå til krig mot oss selv.
Jeg ser min families forbannelser drepe oss langsomt.
Så jeg går til krig.
Og det kommer til å bli sivile tap.
Dette kan ikke være arven vår.
I. FORBANNELSEN
VELKOMMEN TIL NEW YORK INFORMASJON
Foreldrene mine faller for New York City. Det er 1970-tallet.
- Mamma, hvor er kirsebærene? - Gå til kafeen.
De ofrer alt for at vi skal være de fattigste barna på Central Park West.
Jeg deler rom med broren min, Juancarlos, og søsteren min, Raquel.
Jeg er den yngste.
Beklager, men jeg vil ikke unnskylde for...
Foreldrene våre sover i stua.
Samme gamle problem, samme gamle Washington.
Hvorfor tror du det skjer her? Folk tilpasser seg ikke.
De sviker sin kristne tro.
Absolutt ikke være begge, men å være den ene og ikke...
Ja, dr. Huntt. Selvsagt.
På lørdager lager mamma stekt fisk og kokebanan.
Jeg putter det i bukselomma og kaster det i do når ingen ser meg.
Hvorfor spør du hvordan folk har det? Hvis de ser godt ut, ikke spør.
Det er en hyggelig ting å gjøre.
- Spørre om folk har det bra. - Greit.
Det er ikke kontroversielt.
De fleste ville si: "Takk, jeg har det bra. Og du?"
På søndager danser foreldrene mine til Lucky Dube på kjøkkenet.
Smerten henger rundt dem som en aura.
Jeg ber deg ikke unnskylde. Jeg er bare realistisk.
Du vinner, Beca.
- Har du leppepomade, pappa? - Ja.
Husker du leppepomaden du hadde da jeg var liten?
- Den måtte klemmes ut. - Ja, det var... Blistex.
Jeg ble født på en sukkerplantasje, så vidt jeg vet.
Og moren min fortalte meg at hun pleide å se unge...
...unge fyrer på vei for å kappe sukkerrør.
Guttunger på 17–18 år uten tenner og opprevne klær.
Og hun sa:
"Mine barn skal ikke ende sånn."
Da bestemte de seg for å flytte hele familien til byen.
Å flytte vekk derfra og dra til byen for å prøve å gi oss noe bedre.
General Trujillo.
- General Trujillo. - General Trujillo.
Det er interessant at dere har seks eller sju bilder av general Trujillo,
men bare ett av jomfru Maria.
Alle dominikanere vet
at de som motsetter seg Trujillo, enten havner i fengsel eller forsvinner.
Under borgerkrigen så jeg døde folk i gatene
og folk som forsvant.
Om du var ute i gatene, måtte du gå sånn her.
Særlig om du var mann. Da måtte du gå sånn.
Og vi sov unger sengen.
Alle sov under sengen. Moren vår la oss under sengen.
Og la alle... Hvordan sier man det?
Alle madrassene oppå sengen.
Så kanskje madrassene ville ta kulene hvis de kom.
Da Johnson ble president,
åpnet han for innvandring fra den tredje verden til USA.
Før det måtte man være rik eller millionær for å komme til dette landet.
Ko-ko!
- Og... - Pappa, be Ko-ko slutte.
Nei, Ko-ko.
Jeg fortalte en venn av meg at vi prøvde å komme oss til USA,
og hun lo seg skakk.
"Tror du de vil ha svarte i USA?
De kommer ikke til å slippe dere inn.
I tillegg er dere fattige." De lo og lo...
De sa: "Dere drar til De forente stater av ræva mi.
Skal dere til USA? De forente stater av ræva mi!"
Jeg husker det godt.
Fordi jeg er irriterende?
Nei, hija. Det er morsomt. Om du ikke ler...
Det er derfor jeg ikke kommer.
Ikke si det. Du vet at du er favorittpersonen min.
Bokstavelig talt favorittpersonen min.
Pappa forteller om da han så Jimi på Woodstock da han var 17.
Han sier at jeg kjenner ham best,
men jeg aner ikke hvor væremåten hans kommer fra.
Når jeg er sint, minner jeg ham om faren hans.
Abuelo.
Sukkerrør.
Machete.
Belte i hånden.
Analfabet.
Stolt.
Tok med en familie på ni negroes til New York City
mens Trujillo drev etnisk rensning i hjemlandet hans.
Var det spennende å komme til New York?
- Eller... - Ja, men jeg var skuffet.
Vi kom til Bedford–Stuyvesant. "Er dette New York?"
Det så ut som en sønderbombet europeisk by under 2. verdenskrig.
Jeg tror det var 66 eller 67.
IKKE GÅ
Første gang jeg så Central Park, sa jeg:
"Når jeg flytter, skal jeg bo her."
Og det gjorde jeg. Nå bor jeg der borte. Og jeg skal aldri flytte igjen.
Ok, vent litt.
Jeg føler at hjemme hos oss er det en evig diskusjon...
- Ja, jeg vet det. - ...at vi vokste opp med ett soverom.
Og du forsvarer avgjørelsen, for du sier...
-"Jeg ville..." - Fordi den gangen
sto det mellom ett soverom eller å flytte vekk herfra,
og hvor ellers var det husleieregulering?
Den bygningen var regulert, så jeg hadde råd.
Forstår du?
Om jeg hadde flyttet vekk for å få tre eller fire soverom
til en pris jeg hadde råd til, så hadde det blitt i et nabolag
hvor en av dere ikke ville vært i live i dag.
Vi hang også rundt i gata i nabolaget vårt...
- Det var bare ikke... - Det var ikke i nærheten av så ille.
Dette var det beste jeg hadde råd til.
Ok? Det var det beste jeg hadde råd til.
Det beste jeg hadde råd til.
Gode, gamle Ko-ko!
- Hvor er teaninet mitt? - Jeg fant multivitaminene mine.
- Raquel, kan jeg bli med og filme? - På Bravo?
- Ja. - Seriøst? Ok.
- Nærbilde! - Nei. Herregud. Slutt.
Slutt!
Vær så snill.
Ikke film at jeg røyker, for jeg...
For da får Gordi og mamma vite det.
- Ok. - De vet ikke at jeg har begynt igjen.
- Teenage Mutant Ninja Turtles. - Må vi gå opp bakken mens jeg røyker?
Du høres ut som en røykende taper.
- Disse folka er tapere. - Hva da?
Kolonihagen. Den kunne antagelig reddet livet mitt da jeg var yngre.
Dette ble etablert da vi var barn, og nabolaget var elendig.
Vi fikk ikke leke der inne. Jeg prøvde å prate med dem om å plante ting.
Jeg ville dyrke ting, men de bare jaget meg vekk.
"Vi har en kolonihage i bydelen", sa de.
De eneste folkene der var hvite og drakk vin, eller
så hadde de arrangementer med små, grønne fingre.
Vi fikk ikke engang lov til å gå inn. Noen hvite barn der danset på halloween,
og det var kjempekult, men jeg fikk ikke gå inn.
Unnskyld?
Hvordan funker kolonihagen? Kan vi gå inn, eller...
Selvsagt.
Jeg pleide å klatre over gjerdet, de kastet meg ut...
- Klatret du over gjerdet? - Ja.
Jeg røyket marihuana der. Det var derfor de kastet meg ut.
Men uansett...
Husker du at jeg fikk kjeft da jeg tok med crack-ampuller på skolen?
Til prosjektet mitt? Jeg fant dem i kolonihagen.
Så dophuene brukte også kolonihagen. Det var vel derfor de var sånn.
- Hva gikk prosjektet ut på? - Hva?
Man skulle ta med noe som representerte nabolaget.
Jeg visste ikke hva de var, men jeg syntes de var fine.
De lå overalt, og jeg likte hettene.
- Ja. - De hadde ulike farger. Jeg vasket dem
og tok en liten blomsterpotte som jeg stjal fra kolonihagen.
Jeg fylte den med jord
og plantet de små crack-ampullene i en sirkel,
- med én som kom opp i midten. - Kult.
Jeg syntes det var fint. Kunstnerisk. Men jeg fikk kjeft.
Hva skjedde?
De trodde at jeg tok med crack på skolen.
- De trodde mamma brukte crack! - Det var det som skjedde.
Om jeg er en pappajente,
og Juancarlos er en mammagutt,
så faller søsteren min i en forsømt dimensjon jeg ikke kan forstå.
Hun tar fram bestefars machete fra skapet og veiver den mot foreldrene mine.
Hun gir meg min første joint når jeg er ti
for å beklage for å ha kvalt meg til jeg ikke fikk puste.
Vi har mye moro den dagen.
Hun fullfører en internatskole i New England på stipend,
men dropper college for å snike på godstog med dophuer i stedet.
Agorafobi.
Uføretrygd.
Isolat.
Ødeleggelse.
Og patologiske løgner.
Nå har hun to egne døtre som vil arve forbannelsene våre.
I femteklasse skal vi kle oss ut som heltene våre.
De andre barna kommer som tidligere presidenter og Power Rangers.
Oppmuntret av Raquel kommer jeg som Harriet Tubman.
Jeg låner en kjole og et hodetørkle av søsteren min
og bruker sminken hennes for å tegne piskearr på ryggen.
Jeg brukte brokkoli i en skoeske til å gjenskape en plantasje.
Min eneste hvite Ken-dukke er slaveherre,
og resten av Ken- og Barbie-samlingen er slaver.
Raquel er kjempestolt.
Video Music Box. Fredag kveld. Selvsagt med Onkel Ralph.
Vi er i studio, som dere ser,
og det var M.O.P.-remiksen med min mann Busta Rhymes, Teflon.
Jeg henger med Marley Marl og Pete Rock i dag
på Future Flavas, det må dere få med dere.
- I Future Flavas-stil. Dere kjenner oss. - Yo, vent. Du har piratkopien der!
De forteller dere hvordan vi gjør det her.
Hva med Juancarlos?
Pappa?
Vel, jeg... Jeg står over det spørsmålet.
Jeg står over.
På syvårsdagen min tar pappa oss med til Disney World.
Broren min og jeg krangler i bilen.
Pappa blir stille når han ser at jeg gråter.
Juancarlos husker det
som siste gang faren vår snakker til ham.
DAGLIGVARER
"Du er en rotte. Hører du meg?
En rotte."
Jeg kommer hjem fra skolen med feber.
Juancarlos bruker senga mi som skrivepult.
"Jeg føler meg ikke bra. Jeg må legge meg."
Han blir værende.
"Yo, hørte du hva jeg sa?"
Jeg går opp i sengen.
Hårpomade
Han beveger seg fortsatt ikke.
Pappa kommer hjem.
Juancarlos flytter tingene sine...
SØSTER OUTSIDER
...og snakker ikke til meg på to år.
Livshistorier LINDE
Slik mister du henne
DEN AFRIKANSKE BYEN
Jeg klager til mamma. Hun kaller meg en tyster.
Så jeg ringer henne på jobb neste dag for å fortelle henne at hun er verdiløs.
Jeg har alltid elsket poesi. Metaforer, sammenlikninger, ordspill.
Og de bruker doble og triple entendres, ord som har to eller tre betydninger.
Juancarlos snakker bare til meg når Jay-Z slipper et album.
Én verselinje er fire takter, og det er 16 verselinjer i én strofe.
Vi hører gjennom albumet fra start til slutt i mørket
og analyserer teksten.
Noen sanger blir sluppet over tid,
og du må lære mer om livet før du forstår hva de betyr.
På college forstår jeg at dette er finlesning og kritisk tenkning.
La oss glemme det og begynne på ny.
Kan vi vente fem minutter?
Hvorfor det?
Fordi holdningen din kunne fått enhver i dårlig humør.
Vel, jeg mener...
Jeg sier bare sannheten.
Mamma vil vente fem minutter.
Kom hit, Ko-ko.
Hvem skal snakke? Du?
- Det er et intervju. Du må snakke først. - Faen.
Deilig bris.
Er ikke dette en fin måte å tilbringe dagen på?
Vel...
Jo, når folk ikke trakasserer deg.
Moren min, Veronica,
kommer for å studere på Pace University fra Caracas, Venezuela.
Hun forlater ferier i Margarita, skreddersydde kjoler
og sin første kjærlighet for å slippe unna moren sin.
Abuela er en flott kvinne med schizofreni.
Hun eier en vellykket klesfabrikk på 1950-tallet.
Denne gangen vil hun tilbringe seks måneder på mentalsykehus.
Mamma ser vaktene spyle Abuela når hun oppfører seg dårlig.
Moren min vet ikke hvordan hun skal disiplinere oss.
I stedet kommer hun inn i rommet og slår seg selv med et belte.
Alt begynte da jeg fikk en baby, den niende mai 1990.
Hun het Rebeca, og jeg kalte henne "Bebeca",
og "Bebe".
Og så kalte jeg henne "Beba".
Jeg likte Beba best.
Og så ble hun hetende Beba.
Hvordan var det å være mor til svarte barn?
Det kan jeg ikke svare på.
Vel, tror du at det var visse ting du opplevde
utelukkende fordi du hadde svarte barn?
Vel, jeg er latinamerikansk,
og jeg har oppdratt dere latin-amerikansk, for det er alt jeg kan.
Jeg kjenner ikke noe annet. Ingenting annet.
Jeg vet ingenting om å være amerikansk, hvit eller svart. Jeg vet ikke.
- Så du kan ikke peke ut... - Jeg gjorde...
Alt jeg gjorde, gjorde jeg basert på
det jeg visste som latinamerikaner fra Venezuela.
Jeg gjorde ingenting annet.
Hva med... Da vi besøkte Venezuela,
fortalte du alle at de gjorde narr av håret mitt
eller hudfargen min, og at det gjorde deg sint.
Tror du ikke det er eget for mødre med svarte barn?
Vel, jo. Men ikke fordi...
Det er fordi latinamerikanere er så uvitende.
De tenker at det er dumt å ha pelo crespo.
Og jeg...
Da dere var små, sa jeg til en venn av meg:
"Sørg for at ingen sier at barna mine har stygt hår,
for det er ikke stygt, det er normalt."
Det er alt. Det var bare det jeg sa.
Så... Beklager. Kan du fortelle hvordan...
- Fortelle hvordan hva? - Jeg er seriøs, mamma.
Jeg kjenner den småaggressive holdningen din. Ikke greit.
- Skal du være sånn foran kamera? - Samme det. Det er ikke greit.
Den småaggressive holdningen du har hatt gjennom hele intervjuet. Ikke greit.
- Det er ikke greit. - Bare fortsett.
- Bare si at du ikke vil. - Vi er nesten ferdige. Hva mener du?
Nei, men... Jeg bare... Energien din plager meg.
Så enten tar du det på alvor
- og svarer på spørsmålene, eller lar være. - Det er jo det jeg prøver på.
Jeg gidder ikke. Du er voksen.
- Du er ingen tenåring. - Mamma...
- Du er ingen tenåring lenger. - Fem minutter?
- Jeg er lei for det. Vær så snill? - Ræva mi er lei for det.
Du kan begynne å stille spørsmål når du er litt mindre aggressiv.
Når du er klar, kan du spørre.
Men ikke før.
Greit, jeg er klar.
Jeg tilbrakte min barndoms somre i Mendoza Fría,
en pueblo i Andesfjellene i Venezuela.
Onkel henter meg på flyplassen,
og vi kjører bil gjennom fem delstater på vei hjem.
Hver kveld stanser vi hos et nytt familiemedlem.
Jeg får min første nattverd i kirken der besteforeldrene mine giftet seg.
Jeg får mitt første kyss av Rogelio utenfor døren hans.
I årevis lente han seg perfekt mot dørkarmen når jeg gikk forbi.
Det er siste gang jeg er i dette landet.
GAMLE GUBBE
SULT
Jeg reiser verden rundt på leting etter det Venezuela ga meg.
Frihet. Betingelsesløs kjærlighet.
Og et eget rom.
Neste sommer blir jeg i New York. Jeg mister jomfrudommen til en drittsekk.
Jeg er 17.
II. HJERNEVASKING
Skulle endret, blir forvirret Fra denne skjebnen, tilstanden
Dette stedet, som å sitte på Six Hits
Jeg er nødt til å bli funnet Selv om jeg roper uten lyd
Jeg er ute, roper lydløst Det er rundt
I gruppen uten dress Alltid voldelig, aldri stille
I parken er det mørke Ingen moro, ingen sol
Skjebnen har gitt opp denne fitta Én
Shakespeare setter tankene mine i gang.
Og ikke engang de skuddsikre vinduene på skolen min kan holde på dem.
"Jeg drømte en drøm i natt."
"Det gjorde jeg òg."
"Vel, hva drømte du?"
"At drømmere ofte lyver."
Jeg krangler med en jamaikansk gutt, Achkeem, fordi han kalte meg svart.
Hvordan våger han?
Psykiateren min, Susan, gir meg en resept på antidepressiva.
Etter en landsomfattende advarsel mot selvmord, kaster moren min pillene.
Miss Johnson introduserer meg til Maya Angelou og termen "afro-latina".
Andre latinoer begynner å kalle meg Frederick Douglass.
Kvelden jeg får opptaksbrevet til Bard College,
spaserer jeg 60 kvartal mens jeg hører på Bob Dylan's "How Does It Feel?".
CHINATOWN – MARKED VIDEOSPILL
INGEN KAMERAER UTEN TILLATELSE
Jeg våkner i den vakre Hudson Valley.
Jeg er 18 år.
Andy Warhol er kongen.
The Beatles er Gud.
Og iblant sitter vi under pulten i timen.
Jeg bor med kunstneriske svarte ungdommer.
Jeg er enten med dem eller de hvite vennene mine.
Aldri begge.
Noen av de eldre studentene advarer meg.
"Han vil aldri se på deg som et menneske."
Men jeg er forelsket, så jeg ignorerer dem til de går ut av college.
Vi har utrolige hemmeligheter.
Kan vi skru opp til 15?
La oss dra til baren.
- Jeg kan ikke gå til baren. - Hvorfor ikke?
- Jeg kunne aldri blitt president. - Ingen ser det. Det blir ikke postet.
Tuller du?
Vennene mine betyr alt for meg.
De elsker å høre meg snakke spansk.
Da føler de seg trygge.
Den nye bi-etniske professoren fra Harvard,
Annie, introduserer meg til Hegel og Octavia Butler.
Da du begynte på Bard, kan det ha vært...
...70 eller 80 underrepresenterte minoritetsstudenter
på hele skolen. Veldig få.
Og du ble umiddelbart tatt inn i varmen av en viss gruppe.
Ikke bare en hvit vennegjeng, men du hang med de vakre.
Vennene dine var av typen som,
under tiden på Bard, ble avbildet i Town and Country i glamorøse bildeserier.
De var en sosial elite,
de var kunstnere, skuespillere, modeller og så videre.
Og filmfolk, hvis familier hadde gode forbindelser
i kunstverdenen og andre steder.
Hver gang jeg trengte hjelp, hvis jeg skulle...
Hvis jeg trengte design til en plakat eller vi måtte gjøre noe, så kunne du...
Du tekstet fem fyrer som åpenbart var betatt av deg,
og innen få minutter dukket de opp.
Og jeg sa kanskje: "Du vet at de..."
Men du svarte bare: "Nei da, de bare... ikke tenk på det."
Så du hadde en tilhengerskare du bare kunne ringe.
Men samtidig vet jeg at du følte deg alene også.
Du ler fordi jeg har rett.
Kan du ikke bare ringe?
Du tekster og tekster, la oss heller ringes.
Ring meg, så kan vi prate litt. Jeg har prøvd å få tak i deg i evigheter.
Jeg vil ikke miste flyten, og...
Du vet, vi snakker igjen,
og jeg vil prøve å ikke la det gå måneder mellom hver gang.
Så bare ring meg, er du snill.
I stedet for å gjøre lekser
danser jeg på rommet seks timer daglig for å ta brodden av alt.
Takk for at du lager en video.
Verdens beste program.
Du nøys på papiret.
- Ned i hullet. - Ned i hullet? Herregud.
Har du lest American Psycho? Han gjør helt syke ting.
- Det er helt jævla... - Jaså?
- I ett avsnitt... - Fyren dreper en haug med folk.
- Nei, den er ikke som filmen. - Syk.
Boka er mer barnevennlig.
På Bard får vi en slags fortellende tilbakemelding,
og det er veldig interessant, for den er en mini-etnografi
der læreren evaluerer studenten også, ikke bare arbeidet deres,
men også det de kaller "klasse-borgerånden"
og hvordan de oppfører seg generelt.
Så da jeg så karakterene dine, snakket jeg om at du var mye borte,
du kom sent, du virket distrahert.
Jeg sa: "For det første må du komme tidsnok.
Du må snakke i klassen hver dag."
Og dette er noe jeg ikke engang liker å si høyt, for det er veldig ladet.
Men jeg sa at du ikke får gå med magetopp i timen.
Og du ble sjokkert. Jeg sa at du ikke engang fikk gå på do i timen.
Du sa: "Hæ?" Og jeg sa: "Nei, det kan du ikke."
Kanskje noen andre, men ikke du.
Jeg vil ikke dømme om det er rett eller galt.
Det er dypt problematisk og reflekterer århundrer med vold.
Samtidig er det nødvendig
for å navigere institusjonene, få karakterene man fortjener,
og å bli sett i dette landskapet,
dette prestelige landskapet som utgir seg for å være utopia,
men er konfigurert og opererer på måter
som er veldig likt resten av verden, resten av USA,
og som fungerer innenfor kroppens logikk.
Lærerne behandlet deg annerledes, du fikk bedre karakterer.
Du tvilte ikke på noe av det jeg sa, noe du fint kunne gjort.
Du kunne sagt: "Annie, dette er tåpelig." Og du ville hatt rett.
Du ville hatt...
Du ville hatt helt rett.
GUINEAGULFEN
Annie overtaler styret til å la meg ta et semester i Ghana,
til tross for min akademiske prøvetid.
Det er hjemlandet til den revolusjonære pan-afrikanisten Kwame Nkrumah.
Den første statsministeren i det avkoloniserte Afrika.
Vertsmoren min kaller meg "Utlendingen".
"Du er amerikansk", sier hun. Jeg sier at jeg er første generasjon.
Hun ler og ber meg ikke snakke med mat i munnen.
Fra tro-troen
ser jeg en skjorteløs mann kappe sukkerrør med machete.
Jeg ser væremåten.
Jeg ser faren min.
- Hallo. - Mikrofonene er på.
- Hallo. Hei. - Hei.
Har alle lyd?
Ja, flott. Takk.
Alle?
- Ja. Vi har lyd. - Nydelig. Audrey, jeg vil ha deg, baby.
- Starter du? - Skal jeg starte? Ja.
Kokain
Kokain surrer rundt i hjertet mitt Surrer rundt i hodet mitt
Kokain
Gode, gamle kokain
Våknet i morges Herre, jeg var sulten
Og alt jeg vil ha til frokost Er litt god kokain
Kokain
Gode, gamle kokain
Kokain
Kokain surrer rundt i hjertet Surrer rundt i hodet
Kokain
Gode, gamle kokain
Kokain
Kokain surrer rundt i hjertet Surrer rundt i hodet
Kokain
Gode, gamle kokain
III. Zombie-APOKALYPSEN
Den fyren holder visst på med noe rart, eller så er han høy.
Det regner, og han bare henger rundt og lurer.
- Det han har tatt, er kraftige saker. - Greit. Ha det.
Ja, kraftige saker.
Er det en tenåring som kjeder seg, eller en trussel mot samfunnet?
Noen så ham vandre rundt i Cleveland Park og ringte politiet.
En patruljebil kommer til stedet, og sekunder senere...
Skudd avfyrt. Mann såret. Svart mann. Kanskje 20.
Skal du trekke meg ut av min egen bil?
Han har ikke gjort noe!
Du er mistenkelig. Du må stanse bak den hvite linjen.
Hvit linje? Stans denne.
- Gi meg bilnøklene. - For å ikke blinke?
- Bare fordi... - Gå bort dit!
- De drepte den gutten uten gr... - Hei!
Gå ut, ellers gjør jeg det med tvang. Det er en ordre.
- Se den veien. - Ut av bilen!
Se den veien.
En mørk grå hettegenser,
enten jeans eller joggebukser og hvite tennissko.
Følger du etter ham?
- Ja. - Det trenger du ikke.
Jeg er veldig glad for støtten
fra politiet. Jeg gjorde ikke noe galt, det vil rettsaken vise,
jeg ser fram til den.
Så du Russell Westbrook i går?
Du har en score på 47, og...
Førtisju poeng, 15 retur og 11 assist.
- Jøsses. - Hva snakker du om?
- Han fortsetter å... - Om fotball?
- Basketball. - Basketball.
Beklager.
Jeg synes det er kult at noen av spillerne snakker om...
- Tingene som skjer? - Ja.
- Ja. Det er sant. - Helt enig.
- Vel... - Det er mange flere spillere...
- Jeg er ikke enig. - ...og flere...
Det er helt klart...
Det er ting på gang. Og det må...
Det har skjedd visse kulturelle endringer de siste 20 årene som...
Det er flere muligheter for svarte nå enn det var...
- Absolutt. - ...flere folk å...
Unge svarte har flere å se opp til.
Det er bra, og...
- Men betyr det... - Jeg mener, hvite...
Posisjonen du må være i for å kunne si noe sånt, er bare...
...forbløffende.
Bare gi meg en murstein og si meg hvilken bygning jeg skal kaste den mot,
hvis det må til, men jeg tror...
Det vi bør gjøre...
- Skal du kaste luft? - Jeg vet ikke, hva er frontlinjene?
Om folk ikke vil ha meg i kampen, hva skal jeg...
Jeg sier ikke at det er omvendt rasisme, for det er bare tåpelig.
Det er liksom bare så intetsigende og energitappende, bare...
Kaste ting på politiet og ødelegge... Opptøyer og sånn.
Hva er poenget ditt? Du bare babler.
Jeg er ikke fienden. Obama sa dette, ikke jeg.
Jeg sier ikke... Jeg gjentar bare det han sa.
- Vi jobber med det. - Forstår du...
...den dypt forankrede umenneskeliggjøringen
i tanken om fremskritt? Forstår du det?
Om det er sånn du ser på meg, så føler jeg meg litt...
Jeg vet ikke hvordan jeg skal gå inn i samtalen.
- Hva mener du? - Jeg bare sier det.
Ja, absolutt. Jeg aner ikke hvordan det er å være svart, eller...
- Vi deler tanker. - Jeg kjenner motvilje.
Vi er allierte. Vi snakker sammen.
- Vi snakker om strategier... - Hvor lang tid vil det ta?
For det har gått 400 år, og så langt jeg ser, er prosessen...
- Ikke avbryt meg. - Greit.
Jeg vet jeg er privilegert, men...
La oss roe helt ned, for dette begynner å bli...
- Jeg snakker ikke om mer politi. - På nyhetene
snakker de om svarte som dreper svarte,
når det er like mange, eller flere, tilfeller der...
- Så hva bør jeg gjøre? - Hvorfor må jeg svare på det?
Jeg er for faen ikke svaret på hvit overlegenhet.
Finn ut selv hva du må gjøre. Du er en hvit jævla fyr. Finn ut av det.
Ja, du har rett.
Det var en overforenkling som...
Det du sa, var ganske teit.
Hva er det du... Hva var teit?
Innen konteksten av det vi snakker om.
-Å drepe noen? - Det er ikke så enkelt.
- Har jeg drept noen? - Yo, jeg stikker.
Du forenkler det. Og vi prøver...
- Har jeg drept noen med ord? - Vent...
Nei. Vent, hvor skal du?
Til helvete med Annies konvensjonspolitikk.
Det finnes ikke noe verdig ved å prøve å tilpasse seg et system
som er designet for å knuse deg.
KJEMP IMOT! STANS POLITIETS TERROR!
Jeg stammer fra en svart mann med arbeiderhender...
NEW YORK-POLITIET
...tunge åndedrett og majestetisk holdning.
Jeg er utstyrt med melanin til å konfrontere løgnene,
komplekse og saftige der de satser på mitt forfall.
IKKE SKYT JEG ER SVART
Svart kvinne, greit,
full av tilgivelse, trass i menneskenes historie.
RESPEKT
Rasende, så fornuften min dreper grunnene til å være hatende.
RETTFERDIGHET
Gud, bring meg tilbake som Svart hver gang.
Jeg har fullført college og er tilbake i New York City.
KJÆRLIGHET FAMILIE
OND ÅND DEPRESJON
PENGER JOBB
HELSE FIENDE
INGEN SUKSESS
ALLE RELIGIONER VELKOMNE
Jeg flytter inn hos tanten min i Brooklyn og sover på spisestuegulvet hennes.
Vennene mine flytter sammen og begynner å jobbe for hverandres foreldre.
Åpningskvelden på Baby Grand er fantastisk.
Jeg husker lite av den.
leveranse – spise her take-away – catering
DEILIG MAT VED SIDEN AV
Jeg tilbringer dagen på Russian Baths.
Jeg føler meg ensom,
men jeg har Michael.
Vi treffes for første gang på punkkonserten til en venn i Williamsburg.
Et par måneder senere støter jeg på ham fire om morgenen på T-banen.
Etter det ber han meg ut,
og jeg sier nei hver dag i et helt år.
Jeg har aldri sett romantikk på nært hold.
Men til slutt sier jeg ja.
ÅPENT – KINESISK SPISE HER OG TAKE-AWAY
Michael, som ble utvist fra en privatskole.
En Bronx-gutt med røtter i India og Puerto Rico.
Han er bipolar og har røntgensyn.
"En dag vil vi få barn
og starte en urban gård uptown.
Og du kommer til å gå med silke i huset og sånt."
Tre måneder etter at det blir slutt, hopper han fra George Washington-broa,
nær parken der vi hadde vår første date.
Jeg er lei av å gråte,
og du har ikke dukket opp.
Jeg vet ikke om jeg skal forbanne deg
eller om jeg skal gråte – be for deg.
Svarte due, svart due
hvor, hvor kan du være?
Ikke lek med min landstryker-stolthet,
siden din kjærlighet skulle vært min
og ingen andres.
Selv om jeg elsker deg inderlig,
vil du aldri komme tilbake.
Svarte due
du er rivj... av min smerte
Jeg vet ikke hva faen det står der.
Jeg vil være fri
til å leve livet mitt
med hvem enn jeg vil.
Gud, gi meg styrke,
for jeg alt jeg vil,
er å dra og finne ham.
Bravo!
Fortapt som jeg er, sier jeg.
Endeløs som du er, sier de.
En månelys natt
kommer forfedrene mine til liv i selvlysende maling på bakken.
Fortapt som jeg er, sier jeg.
Endeløs som du er, sier de.
Én blunker til meg.
En annen spytter på meg.
Fortapt som jeg er, sier jeg.
Endeløs som du er, sier de.
IV. ROPET KOMMER FRA INNI HUSET
Dette er en liten eske med ting og tang. Og mini-spillkort.
Her er det en rosenkrans.
Enda en rosenkrans her.
Huset er fullt av rosenkranser.
Jeg har nettopp fylt 25.
Her bor alle fotoalbumene.
Jeg flytter hjem i mangel av noe annet.
Det er en stemning der inne. Kan dere kjenne det?
Kunsten gjør at jeg ikke ser at broren min er flau over å dele rom med meg.
Det er grunnen til at jeg er så...
Coño, få den greia ut herfra!
I kveld skal jeg på Sashas Black love-middag.
Jeg føler at du aldri hører på meg.
- Helt absurd. - Forklar deg bedre.
Jeg vet det, men du er i veien, så jeg vet ikke hvordan.
Jeg ignorerer at jeg har tatt mors seng.
Og jeg har en stemme inni meg. Jeg gjør det.
Nå sover hun på sofaen.
Jeg ville vite om det var garderobe,
for hvis ikke, ville ingen se antrekket mitt.
Jeg bryr meg ikke. Pappa er glad for å ha meg tilbake.
Mijita, du vil alltid, alltid snakke altfor mye.
Du vet ikke når du skal stanse.
Nyttårsforsettet mitt er å lage mer mat,
jeg vil bruke mer tid på ritualet som matlaging er.
Det er en viktig form for egenpleie.
Jeg vet hva jeg liker, og jeg kjøper alltid det samme.
Så vi kjørte til Alex...
Vi kjørte...
- Går det bra, mamma? - Ja da.
Nei. Kan du prøve å åpne ørene
og høre på det jeg sier? Det er...
Ay, Rebeca, ya. Jeg gidder ikke.
Hvorfor ikke?
Du er nødt til...
Du må roe ned aggressiviteten din flere hakk.
Ro ned aggressiviteten din, ellers vil ikke dette funke.
- Beklager. - Synes ikke du at du er...
Jeg stikker.
- Det er absurd... - Det plaget meg!
Jeg har nettopp fått behandling, og jeg sa: "Nei, jeg må gå."
"Kan du ikke vente til det roer seg?
Må du gå helt til East Side?"
- Du sa det. - Hvorfor er du så manipulativ?
- Vel, du sa det. - Du er et selvstendig menneske.
I dette forholdet er du som mor dominant, så dette er din feil.
- Husker du den dagen? - Det er din feil.
Dette er en samtale om hvordan du behandler deg selv.
- Det angår ikke meg. - Ja, ok.
Det var du som tok det så... Du lot det gå så langt.
En venn skaffer meg et intervju hos et produksjonsselskap.
Kvelden før tinger jeg på den første dusjen.
Idet jeg skal stå opp,
løper broren min inn på badet og låser døra.
Først spør jeg pent.
Ikke noe svar.
Han skrur på dusjen og setter på musikk.
Jeg banker igjen. Musikken skrus opp.
Jeg ber mamma gjøre noe.
Jeg synker ned i et blindt raseri
mens jeg ser tidspunktet for intervjuet komme og gå.
Mamma kjefter fordi jeg hamrer på døra.
Jeg snur meg og tar kvelertak på henne.
Hva ser hun etter?
Hvorfor må du stå fram og si sånt som ingen trenger å vite?
Kom deg videre. Livet er ingen dans på roser.
Coño.
Jeg kan ikke være pessimist, for jeg er i live.
Å være pessimist betyr å gå med på at livet er en akademisk affære.
Så jeg må være optimist.
Jeg må tro at vi kan overleve alt vi utsettes for.
I universet vi kan observere, er det rundt to billioner galakser.
Så det er nødt til å finnes annet liv.
Men å reise til den nærmeste stjernen ville ta oss 100 000 år.
På denne planeten,
for å forstå universets omfang,
har vi skapt retning og tid,
som har utviklet seg til sosiale konstruksjoner
og andre illusoriske systemer for å gi oss betydning,
enda en illusjon.
DU OG SELFIEN DIN BLIR ETT
Hver dag kommer vi sammen i spektakulære former
for å opprettholde disse metafortellingene.
Når du får barn, vil du innse at det stemmer.
Dette er kjærlighet.
Alt annet er liksom...
Men det er ekte.
På min mors side
fører venezuelanerne videre lidenskap, utholdenhet og forkrøplende illusjon.
På min fars side
fører dominikanerne videre mot, ambisjoner...
...og ødeleggende raseri.
Beba.
Tapper.
Sta.
Narsissistisk.
Kronisk slem.
Å eksistere er å ha rom til alt dette.
Jeg er redd familien min aldri vil snakke med meg igjen.
Jeg lover
at dette er siste gang jeg sladrer.
Elsk dypt, som om det var for evig.
Kun ingenting varer evig.
Snakk stolt til barna dine, samme hvor du finner dem.
Fortell dem at du stammer fra slaver,
at moren din var en prinsesse i mørket.
Tekst: Marie Wisur Lofthus