Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Trebuie să înțelegi că orice faci are consecințe.
Nu poți să răstălmăcești tot ce spun.
- Erai dulce, dar nu mai ești. - Furia, atitudinea defensivă
- ...și instabilitatea ta... - Te-ai tuns.
- Te-ai dăruit cu totul. Iubești oamenii. - Ai devenit afro.
Ești gălăgioasă și mergi ca o negresă.
- Abia așteptai să mergi la școală. - E greșit și periculos.
- Te aștepți la asta de la mine. - Nu răspund la asta.
- A fost prea mult pentru mine. - Nu răspund la întrebare.
Spui și faci doar ce e corect.
Spui câte am făcut pentru tine, dar mi-ai schimbat mentalitatea.
Ăsta e rolul meu.
Nu vorbește nimeni altcineva.
Intrați în universul meu.
Eu sunt obiectivul.
Subiectul.
Autoritatea.
Ca produs al Lumii Noi,
violența e în ADN-ul meu.
Port în suflet o suferință veche pe care mă străduiesc să o înțeleg.
O folosesc ca să-i rănesc pe apropiații mei.
Fiecare dintre noi moștenește blestemele strămoșilor noștri.
Noi putem pune capăt acestui ciclu
fiind într-o luptă constantă cu noi înșine.
Văd cum blestemele familiei mele ne omoară puțin câte puțin.
Așa că mă pregătesc de luptă.
Și vor exista victime.
Nu putem lăsa în urmă așa ceva.
I. BLESTEMUL
BUN-VENIT LA NEW YORK INFORMAȚII
Părinții mei s-au îndrăgostit în New York. Era în anii 1970.
- Mamă, nu știu unde sunt cireșele. - Du-te și ia!
Au sacrificat totul ca să fim copiii cei mai săraci din Central Park West.
Împart camera cu fratele meu, Juancarlos, și cu sora mea, Raquel.
Eu sunt cea mai mică.
Îmi pare rău, dar nu-mi cer scuze pentru...
Părinții dorm pe podeaua livingului.
Aceeași problemă și același Washington de rahat.
De se întâmplă acolo? Lumea nu mai face compromisuri, nu mai are credință.
Nu poți fi amândouă, dar să fii ceva și să nu fii...
Da, doctore Huntt. Sigur.
Sâmbăta mami gătește pește prăjit cu banane plantain.
Le îndes în pantaloni ca să le arunc când nu mă vede nimeni.
De ce întrebi lumea dacă se simte bine? Dacă totul e bine, nu mai întreba.
Mamă, să știi că e drăguț
- ...să te asiguri că cineva face bine. - Bine.
E doar o dovadă de amabilitate.
Cei mai mulți oameni îți mulțumesc pentru grijă.
Duminica părinții mei dansează în bucătărie pe muzica lui Lucky Dube.
Durerea îi înconjoară ca o aură.
Nu vreau să-ți ceri scuze, vreau să fii sinceră.
Beca, ai câștigat.
- Tati, ai balsam de buze? - Da.
Ții minte ce balsam aveai când eram mică?
- Trebuia să-l storci din tub. - Da, era Blistex.
Mi s-a spus că m-am născut la o plantație de trestie-de-zahăr.
Mama îmi povestea că îi vedea pe copii, pe acei tineri,
pe băieții care tăiau trestia-de-zahăr.
Aveau 17-18 ani, erau fără dinți și cu hainele ferfeniță.
Și-a promis că noi nu vom ajunge așa. „Copiii mei nu vor fi ca ei.”
Atunci s-au hotărât să se mute la oraș.
Să plece de acolo, să stea la oraș și să ne ofere ceva mai bun.
- Comandantul suprem Trujillo. - Comandantul suprem Trujillo.
E interesant că aveți șase-șapte tablouri ale comandantului suprem Trujillo,
însă unul singur al Fecioarei Maria.
Așa cum știu toți dominicanii,
cei care i se opun lui Trujillo sunt închiși sau dispar în mod misterios.
În războiul civil am văzut mulți morți pe străzi.
Mulți erau...
Când ieșeai pe stradă, trebuia să ai mâinile ridicate.
Bărbații erau obligați să meargă cu mâinile sus.
Dormeam sub pat.
Mama ne băga pe toți sub pat.
Punea toate... Cum se numesc? Punea saltelele pe un pat.
Se gândea că ar fi oprit gloanțele.
Când Johnson a devenit președinte,
a deschis granițele SUA pentru imigranții din lumea a treia.
Doar milionarii veniseră aici până atunci.
Ko-ko! Tati, spune-i lui Ko-ko să se potolească.
Nu, Ko-ko!
I-am spus unei prietene că vrem să ajungem în Statele Unite,
iar ea a râs de mine.
„Crezi că vor negri în Statele Unite? Nu te vor lăsa să intri, nu te vor acolo.
Și ești sărac.” Lumea a râs de mine.
Au zis: „Te duci în Statele Unite din Fundul Grădinii.
Ba te duci în Statele Unite din Fundul Grădinii.”
Îmi amintesc și acum.
Fiindcă sunt prea enervantă?
- Nu, hija, dacă nu râzi... - De asta nu pot să vin.
Nu vorbi așa. Știi că îmi place să fii în preajma mea.
Cu tine îmi place să-mi petrec timpul.
Tati zice că l-a văzut pe Jimi Hendrix la Woodstock când avea 17 ani.
Zice că îl cunosc mai bine decât oricine,
dar nu știu de la cine a moștenit manierismul.
Când sunt furioasă, îi amintesc de tatăl lui.
De bunicul.
Trestie-de-zahăr.
Macete.
Cureaua din mână.
Analfabet.
Arogant.
A adus o familie de nouă negri la New York
în timp ce Trujillo a instaurat purificarea etnică în patria lui.
Ați fost încântați când ați ajuns la New York?
Da, dar am fost și dezamăgit.
Ne-am dus în Bedford-Stuyvesant. „Fir-ar! Ăsta-i New York?”
Parcă era un oraș european bombardat în Al Doilea Război Mondial.
Cred că era prin '66-'67.
NU TRAVERSAȚI
Când am văzut prima dată Parcul Central, mi-am zis că acolo o să trăiesc.
Asta am și făcut. De asta trăiesc acolo și n-o să plec niciodată.
Stai puțin.
În familia noastră e o dispută care nu se termină niciodată.
Da, știu.
Am crescut într-un apartament cu un dormitor.
Ți-ai susținut hotărârea...
- Ziceai că... - La vremea respectivă
aveam de ales între apartamentul cu un dormitor și plecarea.
Unde aș fi găsit chirie decentă?
Chiria era plafonată în acea clădire, deci mi-o permiteam. Pricepi?
Dacă aș fi găsit un apartament cu trei-patru dormitoare
la preț rezonabil, am fi locuit într-un cartier
în care te asigur că nu scăpam toți cu viață.
Era un cartier sărac și plin de infractori.
Nici nu se compară cu cartierele despre care ți-am spus.
Asta-i tot ce mi-am permis.
Înțelegi? E tot ce mi-am permis.
E tot ce mi-am permis.
Gangsterul original Ko-ko!
Unde-i teanina mea? Am găsit antibioticul.
- Raquel, vin cu tine ca să te filmez? - Când mă duc la Bravo?
- Da. - Serios? Bine.
- Prim-plan! - Nu, termină...
Termină!
Te rog!
Nu mă filma când fumez.
O să vadă Gordi și mami.
- Bine. - O să vadă că fumez din nou.
Țestoasele Ninja!
De ce urcăm dealul când fumez?
Parcă ești o ratată care fumează.
- Ei sunt ratați. - Ce?
Grădina de cartier... Mi-ar fi salvat viața când eram mică.
Gardul a apărut când eram copii, iar cartierul era o mizerie.
Nu ne lăsau să ne jucăm acolo. Mă duceam și vorbeam cu ei ca să cultiv ceva.
Îmi plăcea să cultiv când eram la școală, dar mă goneau.
Dar se mândreau. „Avem grădină în cartier!”
Intrau acolo doar albii.
Beau vin sau țineau evenimente de grădinărit.
Noi n-aveam voie să intrăm.
Îmi amintesc copiii albi care dansau de Halloween.
M-am gândit că e foarte frumos, dar n-am avut voie să intru.
Scuzați-mă. Care-i treaba cu grădina de cartier?
- Se poate intra? - Sigur.
Eu intram sărind gardul, iar ei mă dădeau afară.
- Săreai gardul? - Da, mă cățăram.
Aici fumam iarbă. De asta m-au dat afară de multe ori.
Dar totuși...
Îți amintești când am dat de naiba că am adus fiole cu cocaină la școală?
Pentru proiect. Le-am găsit pe toate în grădina de cartier.
Și drogații stăteau în grădină. Probabil că de asta mă dădeau afară.
Ce proiect ai avut?
Să aduc ceva care reprezintă cartierul.
Nu știam ce erau.
Mi s-au părut drăguțe, le vedeam mereu și îmi plăceau căpăcelele.
Aveau diferite culori.
Le-am curățat
și am făcut rost de un ghiveci, l-am furat din grădina de cartier.
L-am umplut cu pământ și am pus fiolele în cerc.
- Una era în mijloc, ieșea în evidență. - Frumos!
Era drăguț, artistic. Așa am dat de necaz.
Ce s-a întâmplat?
Au crezut că am adus fiole cu cocaină la școală.
Au crezut că mami e drogată!
Asta s-a întâmplat.
Dacă eu sunt fetița tatei, iar Juancarlos e băiatul mamei,
sora mea e cea neglijată, neglijență pe care nu încerc să o înțeleg.
Ia maceta bunicului din debara și o îndreaptă spre părinții mei.
Mi-a dat primul joint când aveam zece ani
ca să o iert că m-a sugrumat până n-am putut să respir.
Ne-am simțit foarte bine atunci.
A absolvit un liceu cu internat din New England, unde primise bursă,
dar n-a mers la facultate, preferând să umble cu drogații prin marfare.
Agorafobie.
Plată pentru dizabilitate.
Izolare.
Distrugere.
Și minciuni patologice.
Acum are două fete care vor moșteni blestemele noastre.
Trebuie să ne costumăm ca eroii noștri în clasa a cincea.
Alți copii se costumează în președinți sau gardienii puterii.
Încurajată de Raquel, mă costumez în Harriet Tubman.
Împrumut rochia și baticul surorii mele
și îmi fac urme de bici pe spate cu machiaj.
O cutie de pantofi plină cu broccoli simbolizează plantația.
Singura mea păpușă albă Ken e stăpânul de sclavi,
iar restul păpușilor sunt sclavi.
Raquel e foarte mândră.
Video Music Box, petrecerea stradală de vineri cu unchiul Ralph.
Suntem în studio, așa cum vedeți.
Ați ascultat remixul MOP, cu Busta Rhymes, Teflon.
Sunt împreună cu Marley Marl și Pete Rock
la emisiunea Future Flavas, așa că ascultați-ne!
Știm ce facem.
Stați așa! Au adus steagul piraților.
Vă arată cum se dă o petrecere.
Cum rămâne cu Juancarlos?
Tati?
Nu vreau să răspund.
Refuz să răspund.
La a șaptea aniversare a mea, tati ne duce la Lumea Disney.
Eu și fratele meu ne certăm în mașină.
Văzându-mi lacrimile, tati se scufundă în tăcere.
Juancarlos își amintește
că e ultima dată când tatăl nostru i-a vorbit.
BĂCĂNIE
„Ești un șobolan. Mă auzi?
Ești un șobolan!”
Vin de școală cu febră.
Juancarlos își face temele în patul meu.
„Nu mă simt bine. Vreau să mă întind.”
Nici nu se mișcă.
„Bă, m-ai auzit?”
Mă urc pe pat.
Tot nu se mișcă.
Îl auzim pe tati venind.
Juancarlos își ia lucrurile în sfârșit
și nu mai vorbește cu mine încă doi ani.
Când m-am plâns mamei, m-a numit pârâcioasă.
Așa că am sunat-o a doua zi la serviciu
ca să-i spun că e javră.
Întotdeauna mi-a plăcut poezia. Metafore, comparații, jocuri de cuvinte.
Se folosesc expresii și cuvinte cu dublu sau triplu înțeles.
Juancarlos a vorbit cu mine doar când a apărut albumul lui Jay-Z.
Un acord are patru măsuri, iar într-un vers sunt 16 acorduri.
Ascultăm împreună de la un capăt la altul pe întuneric și analizăm versurile.
Unele cântece nu sunt înțelese imediat.
Trebuie să mai treci prin viață ca să înțelegi ce se spune.
În facultate am învățat despre interpretarea textului și gândire critică.
Să uităm totul și să o luăm de la capăt.
- Nu putem să așteptăm cinci minute? - De ce?
Atitudinea ta strică dispoziția oricui.
Ce să zic... Îți spun adevărul.
Mama vrea să așteptăm cinci minute.
Ko-ko, vino încoace!
Cine vorbește? Tu?
- E un interviu, tu vorbești prima. - Rahat!
Adierea e plăcută.
Nu e un mod plăcut de a-ți petrece ziua?
Ba da... când nu te hărțuiește nimeni.
Mama mea, Veronica,
vine să studieze la universitatea Pace din Caracas, Venezuela.
Lasă în urmă vacanțe în Margarita, rochii la comandă
și prima ei iubire ca să scape de mama ei.
Bunica e o femeie fascinantă cu schizofrenie.
În anii 1950 avea o fabrică de confecții.
De data asta petrece șase luni în spitalul de psihiatrie.
Mami o vede pe bunica pusă la pământ de infirmieri când se poartă rău.
Mama n-a știut niciodată să ne disciplineze.
Însă venea în cameră și se lovea cu o curea.
Totul a început cu copilul meu, născut la 9 mai 1990.
Se numește Rebeca.
O alintam „Bebeca”.
Apoi am numit-o „Bebe”,
mai târziu i-am zis „Beba”.
Beba mi-a plăcut cel mai mult și așa i-a rămas porecla.
Cum e să fii mamă de copii negri?
Nu pot să răspund la așa ceva.
Ne poți povesti ceva despre experiența ta ca mamă cu copii negri?
Rebeca, eu sunt hispanică
și mi-am crescut copiii ca o hispanică fiindcă nu știu altceva.
Nu știu nimic altceva.
Nu știu cum e să fii american, alb sau negru.
Nu poți să ne povestești...
Am făcut totul cu ce știam ca hispanică din Venezuela.
N-am făcut nimic altceva.
Când mergeam în Venezuela,
le spuneai oamenilor să nu râdă de părul nostru
sau de culoarea tenului fiindcă faci urât.
Nu crezi că e ceva tipic pentru o mamă de copii negri?
Da, dar nu din cauza asta, ci din cauză că hispanicii sunt ignoranți.
Ei cred că părul creț e urât.
Când erați mici, i-am spus unei prietene
să se asigure că nimeni nu spune despre copiii mei că au păr urât,
fiindcă nu e urât, așa e părul lor.
E singurul lucru pe care l-am făcut.
Nu poți să ne spui despre...
Despre ce?
Mami, vorbesc serios.
Îți cunosc atitudinea ostilă și nu-mi place deloc.
- Te porți așa în fața camerei de filmat? - Nu contează. Nu-i frumos.
Nu-mi place deloc atitudinea ta ostilă în timpul interviului.
- Nu e deloc în ordine. - Să continuăm.
- Spune că nu vrei să dai interviul. - Suntem aproape de final.
Energia emanată de tine mă supără.
Fie ești sinceră și la subiect
- ...și răspunzi, fie încheiem. - Asta fac.
Asta încerc să fac.
Nu trebuie să suport, nu ești adolescentă.
- Nu mai ești adolescentă. - Ia o mică pauză.
- Îmi pare rău. Te rog! - Îți pare rău pe dracu'!
Când n-o să fii așa de agresivă, poți să-mi pui întrebări.
Întreabă când ești gata.
Nu înainte.
Bine, sunt gata.
Verile copilăriei le-am petrecut în Mendoza Fría,
un sat din Anzii venezueleni.
Unchiul mă ia de la aeroport
și traversăm cinci state ca să ajungem acasă.
În fiecare seară stau acasă la alt membru al familiei.
Prima mea comuniune e la biserica în care s-au căsătorit bunicii mei.
Primul meu sărut a fost pe treptele casei lui Rogelio.
Mulți ani stătea în pragul ușii când treceam pe acolo.
E ultima mea vizită în țara asta.
BLESTEMATUL MADURO
FOAME
Am călătorit în toată lumea căutând ce mi-a oferit Venezuela.
Libertate.
Iubire necondiționată.
Și propria mea cameră.
Vara următoare rămân la New York și îmi pierd virginitatea cu un idiot.
Am 17 ani.
II. CONTROLUL MINȚII
Vrei să te schimbi, te alienezi De soartă și de țară
Aici nu poți decât să asculți Six Hits
Căci trebuie să fiu găsită Deși strig, dar nu sunt auzită
Am plecat, țipăt mut
În grupul fără rost Mereu violent, niciodată tăcut
În parcul ăsta e noapte Nu e distracție, nu e soare
Soarta a încheiat-o cu proasta asta Unu
Shakespeare îmi face mintea să alerge
și nici măcar geamurile antiglonț din liceu nu o pot ține pe loc.
„Azi-noapte am avut un vis.”
„Și eu.”
„Și ce-ai visat?”
„Se-nșală visătorii.”
M-am bătut cu un jamaican pe nume Achkeem fiindcă a zis că sunt negresă.
Ce tupeist!
Psihiatra Susan mi-a prescris antidepresive.
După un val de sinucideri, mama îmi aruncă pastilele.
Domnișoara Johnson îmi face cunoștință cu Maya Angelou și „afro-hispanic”.
Câțiva hispanici încep să mă strige „Frederick Douglass”.
În seara în care am fost acceptată la colegiul Bard,
am mers pe jos 60 de cvartale ascultând melodia „How Does It Feel”, de Bob Dylan.
NU SE FOTOGRAFIAZĂ FĂRĂ REZERVARE
Mă trezesc în frumosul Hudson Valley.
Am 18 ani.
Andy Warhol e rege, grupul Beatles e zeu.
Uneori participăm la ore stând sub pupitre.
Stau împreună cu tineri artiști negri.
Sunt fie cu ei, fie cu prietenii mei albi.
Niciodată cu toți.
Câteva femei mai în vârstă mă avertizează.
„N-o să te privească niciodată ca pe un om.”
Dar sunt îndrăgostită, așa că le ignor până la absolvire.
Avem secrete minunate!
- Să sărim de 15 ori. - Să mergem la bar!
- Nu pot să merg la bar. - De ce?
- N-o să mai fiu președintă. - Nu vede nimeni. Nu publicăm pe Facebook.
Pe bune?
Echipa mea e totul pentru mine.
Le place să mă audă vorbind spaniola.
Se simt în siguranță.
Noua profesoară birasială de la Harvard,
Annie, îmi face cunoștință cu Hegel și Octavia Butler.
Când ai început să studiezi la Bard, cred că erau...
vreo 70-80 de elevi din comunitățile etnice minoritare
în întreaga școală. Prea puțini.
Ai fost acceptată pe loc în cercuri sociale selecte.
Nu doar de diverse grupuri de albi, ci și de cei din păturile privilegiate.
Prietenii tăi erau cei care,
în timpul facultății, au apărut în revista Town and Country.
S-au scris editoriale.
Erau mondeni,
artiști, actori, modele și altele,
cineaști, mulți oameni ale căror familii au multe relații
în lumea artelor și alte domenii.
Când eram la ananghie sau aveam nevoie de ajutor la design...
La orice aveam de făcut,
trimiteai mesaj câtorva băieți, care erau îndrăgostiți,
iar ei veneau în câteva minute.
Eu ziceam: „Ei sunt...”
Tu răspundeai: „Nu contează. Nu-i mare lucru.”
Aveai o rețea de admiratori pe care îi chemai oricând.
Dar știu că și tu te simțeai singură.
Râzi fiindcă știi că am dreptate.
Fată, de ce nu mă suni? Puteai să mă suni cinci minute, dar tu tastezi.
Sună-mă ca să vorbim puțin. De mult încerc să dau de tine.
Nu vreau să pierdem momentul.
Vorbim din nou,
nu petrecem luni întregi în tăcere și vreau să o luăm de la capăt.
Sună-mă, te rog.
În loc să-mi predau tema,
petrec șase ore pe zi dansând în camera mea ca să-mi fac curaj.
- Mulțumim pentru video! - E cel mai tare spectacol!
- Ai strănutat pe lucrare. - S-a dus pe gaură.
Pe gaură? Doamne!
Ați citit American Psycho? Comite crimele cele mai odioase.
- E absolut... - Pe bune?
- Într-un capitol... - Unul care omoară oameni.
- Nu e la fel ca filmul. - Nebunie.
Filmul are audiență generală, cartea e mai rea.
La Bard există o formă de feedback
foarte interesantă fiindcă e ca o minietnografie.
Profesorul notează elevul
nu doar pentru temă, ci și pentru educația civică la cursuri,
comportament și purtare.
Ți-am văzut notele, vorbeai despre abandonarea cursului,
întârziai mereu și păreai cu gândul aiurea.
Ți-am spus că nu trebuie să întârzii și trebuie să spui ceva la fiecare curs.
Am avut rezerve să o spun cu voce tare fiindcă e subiect controversat.
Nu poți purta bluze până la buric la cursuri.
Ai fost uluită. Ți-am spus că nu poți merge la baie în timpul orelor.
Ai sărit ca arsă, dar am insistat că nu se poate.
Alții ar putea, tu nu poți.
Nu spun că ar fi bine sau rău,
spun că problema e profundă și reflectă secole de violență.
Dar e un mod necesar
de a trece prin școală, de a obține notele pe care le meriți
și de a fi văzută în acest peisaj,
un peisaj pastoral care promite să fie utopie,
dar de fapt e configurat și funcționează
la fel ca în restul lumii și în restul Statelor Unite.
Funcționează în logica organismului.
Profesorii te-au tratat altfel, notele s-au îmbunătățit.
Nu te-ai îndoit de ce ți-am spus, deși puteai să o faci.
Ai fi putut să spui că e ridicol și ai fi avut dreptate.
Ai fi avut dreptate...
GOLFUL GUINEEI
Annie a convins consiliul profesoral să învăț un semestru în Ghana.
În ciuda rezultatelor mele slabe.
E patria revoluționarului pan-african Kwame Nkrumah.
Primul premier al Africii decolonizate.
Mama gazdei mele mă poreclește „străina”.
„Ești americancă”, zice ea.
Îi spun că sunt prima generație.
Râde și spune să nu vorbesc cu gura plină.
Din microbuz
văd un bărbat fără cămașă tăind trestie-de-zahăr cu maceta.
Văd manierismul, îl văd pe tata.
- Bună! - Microfonul e deschis.
- Bună! - Sunteți pregătiți?
Da, mulțumim!
Toată lumea?
- Da. - Frumos! Audrey, te vreau.
- Tu începi? - Eu? Da, așa e.
Cocaină
Îmi aleargă prin inimă Îmi aleargă prin creier
Cocaină
Doar cocaină
M-am trezit dimineață Cu un junghi de foame
Și tot ce-mi doream să mănânc Era cocaină
Cocaină
Doar cocaină
Cocaină
Îmi aleargă prin inimă Îmi aleargă prin creier
Cocaină
Doar cocaină
Cocaină
Îmi aleargă prin inimă Îmi aleargă prin creier
Cocaină
Doar cocaină
III. APOCALIPSA zombi
Tipul ăsta are ceva de gând sau e drogat.
Plouă, iar el se plimbă de colo-colo și se uită.
Cu orice s-o fi drogat, e incredibil de puternic.
Extrem de puternic.
E un copil sărac sau o amenințare la adresa oamenilor?
Cineva care l-a văzut dând târcoale în Cleveland Park
a chemat poliția de teamă.
O mașină a poliției ajunge la locul faptei și după câteva secunde...
Focuri de armă! Un bărbat e la pământ. E un negru de vreo 20 de ani.
Mă ameninți că mă scoți din mașina mea?
N-a făcut nimic, omule!
Te opresc, dai de bănuit.
- Te oprești la linia albă. - La linia albă? Termină!
- Dă-mi cheile mașinii. - Că n-am semnalizat?
- Doar pentru atât? - Treci acolo!
L-au omorât pe băiat fără niciun motiv.
Ieși din mașină sau te scot eu. Am dreptul să-ți cer să ieși.
- Întoarce-te! - Ieși!
Cu spatele!
Avea hanorac închis la culoare, blugi sau trening și teniși albi.
Îl urmărești?
- Da. - Nu-i nevoie.
Sunt mulțumit de sprijinul poliției. N-am făcut nimic greșit.
Procesul o va dovedi. Abia aștept.
L-ai văzut aseară pe Russell Westbrook? Cu scorul de 47...
Scor 47, 15 recuperări și vreo 11 pase.
Despre ce vorbiți?
- Strică în continuare... - Despre fotbal?
Baschet.
Scuze.
E bine că unii dintre jucători vorbesc despre...
- Despre mizerii?
- Da. - De acord.
Sunt mulți jucători care...
Categoric.
Există mișcări.
În ultimii 20 de ani au avut loc schimbări culturale.
Acum există mai multe oportunități pentru negri decât acum...
Cu siguranță.
Copiii negri au modele de urmat.
E bine.
- Nu știu dacă înseamnă... - Albii...
Poziția în care trebuie să fii ca să spui așa ceva e...
uluitoare.
Dă-mi o cărămidă și spune-mi în care clădire s-o arunc.
- Dacă asta crezi că trebuie să fac. - Stai liniștit.
- Arunci cu aer? - Care sunt primele linii?
Prima linie?
Dacă nu sunt dorit în luptă, ce să fac?
N-o să spun că mă simt discriminat ca alb, fiindcă e o prostie.
E un lucru frivol și te seacă de energie
să arunci cu lucruri în polițiști, să distrugi și să te răscoli.
Despre ce dracu' vorbești? N-are sens.
Nu eu sunt dușmanul, Obama a spus-o.
Repet ce a spus el.
- Cum spuneai și tu... - Înțelegeți...
dezumanizarea adânc înrădăcinată
în ideea de progres?
Înțelegeți?
Dacă așa mă vezi tu acum, atunci cred că...
Sincer, nici nu știu cum să particip la conversație.
- Cum adică? - Ziceam așa...
Sigur. Habar n-am ce simt negrii.
- Facem schimb de idei. - Simt ostilitate.
Suntem aliați. Vrem să lămurim chestiunea.
- Discutăm strategii. - Cât o să dureze procesul?
Au trecut vreo 400 de ani și, din ce-mi dau seama, în proces...
- Nu mă întrerupe. - Bine.
Nu spun că nu sunt privilegiat.
Să ne calmăm și să luăm o pauză. Devine cam...
Când asculți știrile
și auzi că un negru a omorât alt negru,
când sunt la fel de multe situații sau chiar mai multe...
Ce să fac?
De ce să răspund în locul tău?
Nu eu sunt răspunsul la supremația albă.
De ce dracu' nu afli singur ce ai de făcut? Ești alb. Află singur!
Așa e.
Ai simplificat prea mult.
- Ai spus o prostie. - Ce prostie?
În contextul actual.
- Să omor pe cineva? - Nu asta zice.
- Am omorât eu pe cineva? - Am plecat.
- Simplifici situația. - Am omorât pe cineva cu vorbe?
Unde pleci, frate?
La dracu' cu modul decent de a schimba societatea!
Nu e nimic onorabil în încercarea de a te încadra într-un sistem
creat ca să te distrugă.
RIDICAȚI-VĂ! STOP TERORII POLIȚIEI!
Provin dintr-un negru cu mâini de muncitor...
POLIȚIA NEW YORK
...respirație obosită și atitudine regală.
Sunt echipată cu pigmentul înfruntării minciunilor,
complexă și picantă în timp ce ei vor să mă ucidă.
NU TRAGEȚI SUNT NEGRU
Sunt negresă, e bine,
sunt gata să iert totul în ciuda istoriei omului.
Cu furie, încât rațiunea mea asasinează motivele de a fi plină de ură.
DREPTATE PENTRU MICHAEL
Doamne, fă-mă negresă de fiecare dată.
Am absolvit facultatea și m-am întors la New York.
IUBIRE FAMILIE
SPIRIT MALEFIC DEPRESIE
BANI LOC DE MUNCĂ
SĂNĂTATE DUȘMAN
FĂRĂ SUCCES
CREDINCIOȘII SUNT BINEVENIȚI
Mă mut în casa mătușii din Brooklyn și dorm pe podeaua sufrageriei.
Prietenii mei se mută împreună și muncesc pentru părinții celuilalt.
Deschiderea barului Baby Grand e un succes.
Îmi pierd cunoștința des.
livrare, servirea mesei, la pachet, catering
MÂNCARE DELICIOASĂ, ALĂTURI
Îmi petrec ziua la baia rusească.
Mă simt izolată, dar măcar îl am pe Michael.
Ne-am cunoscut la spectacolul punk al prietenilor noștri din Williamsburg.
După câteva luni ne-am întâlnit din întâmplare la ora 04:00 în metrou.
După aceea m-a invitat în oraș,
dar l-am refuzat un an întreg.
N-am mai avut o astfel de aventură romantică.
Dar am acceptat într-un final.
DESCHIS, MÂNCARE CHINEZEASCĂ, AICI ȘI LA PACHET
Michael a fost exmatriculat de la o școală particulară.
Un puști din Bronx cu rădăcini în India și Puerto Rico.
Cu tulburare bipolară și vedere cu raze X.
„Într-o zi vom avea copii și vom înființa o fermă urbană în centru.
Iar tu te vei îmbrăca în mătase în casă.”
La trei luni după despărțire
sare de pe podul George Washington,
aproape de parcul în care am avut prima întâlnire.
Am obosit de plâns
Și tu tot n-ai apărut
Nu știu dacă să te blestem
Sau să plâng și să mă rog pentru tine
Porumbel negru
Unde ai putea să fii?
Nu te juca cu mândria mea de vagaboandă
Afecțiunea ta ar fi trebuit să fie a mea
A nimănui altcuiva
Deși te iubesc la nebunie
La mine n-o să te întorci
Porumbel negru
Tu ești suferința mea cea mare
Nu știu ce mama dracu' înseamnă asta
Vreau să fiu liberă
Să-mi trăiesc viața
Cu cine vreau
Dumnezeu să-mi dea putere
Fiindcă mor de nerăbdare să-l găsesc
Bine!
Bravo!
Pierdută ca mine.
Vastă ca tine.
Într-o noapte cu lună
străbunii mei revin la viață în culoarea fluorescentă a pământului.
Pierdută ca mine.
Vastă ca tine.
Unul îmi face cu ochiul.
Altul scuipă spre mine.
Pierdută ca mine.
Vastă ca tine.
IV. RĂUL VINE DIN NOI
Asta e o cutie cu diverse și un pachet de cărți de joc în miniatură.
În caseta asta e un rozariu.
Aici e alt rozariu.
Sunt multe rozarii în casă.
Abia am împlinit 25 de ani.
Aici sunt toate albumele foto.
M-am mutat acasă fiindcă n-am știut ce să fac.
Are o chemare.
Simți că e o energie aici?
Nu observ că fratelui meu îi e rușine că împărțim o cameră.
De asta sunt așa de...
La naiba! Scoate asta de aici!
Diseară mă duc la cina iubirii negre a lui Sasha.
Niciodată nu mă asculți.
- E absurd. - Poți să explici.
Da, dar îmi stai în cale. Nu știu cum aș putea s-o fac.
Am ocupat patul mamei, dar nu bag în seamă.
O voce din mintea mea spune că eu fac asta.
Ea doarme pe canapea.
Voiam să știu dacă au garderobă. Dacă nu e, nu-mi vede nimeni rochia.
Nu-mi pasă. Tati e fericit că m-am întors.
Mijita, întotdeauna vorbești mult prea mult.
Nu știi când să te oprești.
Una dintre dorințele mele de Anul Nou e să gătesc mai mult.
Vreau să am mai mult timp pentru ritualul gătitului.
Trebuie să am grijă de mine.
Știu ce ingrediente îmi plac și cumpăr mereu același lucru.
Am condus până la Alex...
Am condus...
- Te simți bine, mami? - Da.
Vrei să mă asculți cu atenție, te rog?
- Rebeca, nu vreau să discut despre asta. - De ce?
Trebuie să...
Cum se spune? Trebuie să-ți controlezi nenorocita asta de agresivitate.
Controleaz-o, altfel n-o să reușim.
- Îmi pare rău. - Nu crezi că ești... Fiindcă plec.
- E absurd... - Asta m-a supărat!
Tocmai îmi făcusem tratamentul și i-am spus doctorului că merg pe jos.
„Nu puteai să aștepți să se calmeze situația?”
Trebuie să mergi până în East Side?
- Tu mi-ai zis. - De ce vrei să mă manipulezi?
- Tu mi-ai zis. - Ești o ființă independentă.
În această relație ești dominantă ca mamă, deci e vina ta.
- Îți amintești ziua? - Dacă e vina cuiva, e vina ta.
Discutăm sincer despre cum te tratezi pe tine însăți.
- N-are legătură cu mine. - Ba da.
Tu ai lăsat lucrurile să ajungă atât de departe.
O prietenă mi-a obținut un interviu la o mare firmă de producție.
Cu o seară înainte am cerut să fac duș prima.
Când mă trezesc ca să mă pregătesc... fratele meu fuge și încuie ușa la baie.
La început îl rog frumos.
Niciun răspuns.
Dă drumul apei și pune muzică.
Ciocănesc iar, muzica e și mai tare.
O implor pe mama să intervină.
Fac o criză de furie
în timp ce momentul interviului vine și trece.
Mami mă ceartă că bat cu pumnii în ușă.
Mă întorc și o strâng de gât.
Ce caută?
De ce spui în gura mare prostiile alea pe care nu trebuie să le știe nimeni?
Treci peste. Viața nu-i ușoară.
La naiba!
Nu pot să fiu pesimist fiindcă trăiesc.
Ca să fii pesimist trebuie să crezi că viața e ceva teoretic.
Sunt obligat să fiu optimist și să cred că putem supraviețui oricărei provocări.
În universul vizibil există două trilioane de galaxii.
Trebuie să existe și altă viață.
Dar ne-ar trebui 100.000 de ani ca să ajungem la steaua cea mai apropiată.
Pe această planetă, ca să înțelegem vastitatea universului nostru,
am creat direcție și timp.
Acestea au evoluat în construcții sociale și alte sisteme de iluzii
ca să ne dea importanță, ceea ce e altă iluzie.
TU ȘI SELFIE-UL TĂU VĂ CONTOPIȚI
În fiecare zi ne unim forțele în forme spectaculoase
pentru a menține aceste metanarațiuni.
Când o să ai un copil, o să înțelegi că mizeria asta e reală.
Asta e iubire.
Toate celelalte sunt acceptabile,
dar asta e cea adevărată.
Din partea mamei,
venezuelenii transmit înflăcărare, rezistență și amăgire zdrobitoare.
Din partea tatei,
dominicanii transmit curaj, ambiție...
și furie violentă.
Beba...
Curaj.
Încăpățânare.
Narcisism.
Cruzime cronică.
Viața înseamnă spațiu pentru toate astea.
Mi-e teamă că ai mei nu vor mai vorbi cu mine.
Promit... că pârăsc pentru ultima dată.
Iubiți atât de profund ca și cum ar fi pentru totdeauna.
Doar că nimic nu e etern.
Vorbiți cu mândrie copiilor voștri oriunde îi veți găsi.
Spuneți-le că sunteți progeniturile sclavilor,
iar mama voastră a fost un om bun care a îndurat multe pe nedrept.
Subtitrarea: Diana Laită