Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Bob Ross er vant til å male et landskap på 26 minutter,
noe kortere enn lengden på en episode av hans populære TV-serie.
Serien heter The Joy of Painting.
Hei, jeg heter Bob Ross.
Om dette er din første gang,
så la meg invitere deg personlig til å hente pensler og male med meg,
og tilbringe en avslappende halvtime med å nyte noen av naturens mesterverk.
Jeg tror alle vi i løpet av livet har ønsket å male et bilde.
Jeg tror det fins en kunstner skjult innerst inne i hver og en av oss.
Vi prøver å hjelpe deg å få den kunstneren ut.
Når du maler slik i en periode, så begynner du å se ting i maleriet ditt.
Når du ser disse tingene, så utnytt dem.
Utnytt dem og anvend dem. De er som gaver.
Bruk dem. Det er derfor jeg maler.
Fordi jeg kan skape den verden jeg ønsker meg,
og jeg kan gjøre den verden så lykkelig som jeg vil.
Om du ønsker deg dumme ting, så se på nyhetene.
Hvem er dette?
Dette er Bob Ross!
Universets mest berømte maler.
En mann som utfører mengder med magi på en halvtime på PBS ukentlig.
Bob Ross malte dette. Er det fabelaktig?
Ja.
Jeg vil presentere min sønn, Steve.
-Godt å ha deg med oss, Steve. -Takk, pappa.
Jeg har villet fortelle denne historien i alle år. Ja, veldig lenge.
Det har vært harde dager før, det er det ingen tvil om.
Den beste fjellmaleren som bruker denne teknikken,
må være min sønn, Steve. For en rakker, altså.
Han kan jammen male fjell.
Kanskje vi får ham hit før serien er over.
Han ville så klart aldri sagt noe til noen om dette.
Han var alltid…
…stille av seg om hele greia.
Det blir vanskelig å få folk til å si ja til å bli intervjuet til filmen.
Det har jeg ingen tvil om.
Det de gjorde var skammelig.
Og folk burde vite det.
De burde vite det.
På dette lerretet har jeg absolutt og total makt.
Jeg kan alltid flykte til dette lerretet og skape den illusjonen jeg vil.
Og her kommer Regis Philbin og Kathie Lee Gifford.
Hei, alle sammen. Hei, Reeg.
Hei sann. Godt å se dere. Tirsdag, 3. desember 1991.
Jeg ser bort på Bob Ross. Jeg trodde at han skulle male portrettet vårt.
Bob ser på oss og maler et fjell.
Han er berømt for sine landskap, Reeg.
-Maler du portretter? -Ikke godt.
-Jeg maler trær og busker. -Du er flink til det.
Alt etter hukommelsen, Bob?
Jeg bodde i Alaska i 12 år, så mye av det jeg maler kommer derfra.
SØNNEN TIL BOB
Hvordan føler du deg?
Sliten.
FLYTENDE HVIT OLJEMALING
MYNTEDROPS
Ja, dette skjedde for så lenge siden.
Jeg må virkelig grave etter minner i hodet.
Faren min begynte med å male gamle gullgraverskåler med mamma.
Da vi møttes, elsket han å male.
Av og til malte han til to på natta og måtte være på jobb klokka åtte.
Bob var i luftforsvaret.
Han måtte gjennomføre tjeneste i Alaska.
Vi giftet oss.
Og så, noen måneder senere, ble jeg gravid med Steve.
Bob elsket skogen, dyrene, trærne.
Han elsket det.
Jeg ser mye på naturen.
Og om maling lærer deg noe, så er det å se på naturen med andre øyne.
Bob trodde på å gjøre noe givende,
noe han likte å gjøre.
Det viktigste for ham var å male.
Hva gjør han nå? Maler et nytt maleri?
Han skal male ferdig…
Innen 30 minutter blir han ferdig.
Er det bakgrunnen? Bakgrunnen først.
Vi skal bruke denne 5 cm-penselen og male en fin og glad bakgrunn.
-Ja. -Han er en lykkelig mann, han Bob.
-Jeg viser hvordan man fikser det. -En glad kar. Du, Bob.
Dobbel lønn om du lar oss klippe deg i februar.
Er det permanent?
-Er det naturlig? -Skal du avsløre hemmeligheten min?
Mange bruker mye på å få slikt hår. Gud ga det til deg, sant?
Gud, og frisøren min.
Han var alltid opptatt av hår. Han likte å leke med frisyrer,
som vi ser med afroen hans på TV.
Afroen var ikke ekte.
Det var permanent, og Bob likte å si
at han fikk fjærene strammet opp nå og da.
Selvsagt husker jeg når han malte.
Hver dag fikk jeg bare hakeslepp
når jeg så de vakre kunstverkene som bare dukket opp av intet.
Hei.
Vil du… La oss begynne bak.
-Greit. -Vi går bak.
Vis oss det gamle studioet.
-Vi skal se hvor gleden virkelig begynte. -La oss gå og se.
Mitt første møte med Bob var for 42 år siden.
Han tok maletimer med meg.
Den første oppgaven var
å male et bilde av det de elsket mest.
Med én gang så jeg at han var en dyktig maler.
En ting jeg absolutt ikke vil gjøre,
er å si at jeg var læreren til Bob.
I timene så la ofte mange av elevene ned penslene
og kom bort til Bob for å se hva han gjorde.
Han elsket å ha et publikum. Alltid.
Pappa begynte med tradisjonell maleteknikk,
men han gikk lei av det.
Faren min var en sånn type som hadde ett prosjekt,
og så var han halvveis inn i neste prosjekt i hodet samtidig.
Han hadde så mange planer at det var det han var opptatt av,
heller enn det som faktisk skjedde der og da.
Foreldrene mine hadde et ustø forhold.
De skilte seg omsider.
Vi bodde i Spokane i Washington på den tiden.
Så møtte han Jane Zanardelli.
Hun hadde vært offisersekretær på luftforsvarbasen vi bodde på.
Hun var dypt forelsket i min far.
Og han forgudet henne.
Men faren min tenkte alltid på det neste maleriet.
OLJEMALINGENS MAGI III
Hurra! Det er det vi må gjøre.
Jeg må komme meg inn i den mektige boblen.
Bob så en video av William Alexander,
og han ble veldig begeistret for det William gjorde.
Det gjorde meg nesten sint første gang jeg så Alexander på TV,
for på få minutter kunne han gjøre det som tok meg flere dager å gjøre.
Det må gå fort. Ikke tukle i timevis.
For mange detaljer.
Folk som ikke maler, tror at det tar et helt år å male det bildet.
Et oljemaleri kan ta flere dager, måneder, selv år å male.
Bill Alexander fremskynder alt med sin våt-på-våt-teknikk.
Først tar jeg på min flotte Magic White.
Han grunnet lerretet med gesso, hvitt, grått eller sort.
En anelse av prøyssisk blått.
Ser dere? Ikke for mye maling.
Så brukte han oljemaling oppå det.
Det rette uttrykket er "alla prima", eller første forsøk.
Det lar deg gjøre visse ting som du ikke kan gjøre med tørr maling.
På midten av 1400-tallet ble det brukt til å male hår og visse stoffer,
for å gi en effekt av vev og bevegelse.
Den mest berømte bruken av alla prima var i impresjonismen.
Alla prima er en veldig gammel oppfinnelse.
Bob sa: "Jeg vil møte denne mannen."
Han hadde fått nok av militærlivet.
Han ville bare male.
Jeg kjente en kvinne som inviterte William Alexander
til studioet sitt til et kurs.
Bob og William kom godt overens.
Jeg så Alexander på TV, og som millioner av andre, ble jeg betatt av ham.
Det tok meg et år å finne ham.
Jeg studerte med Bill, og da jeg gikk ut av militæret,
tilbød de meg en stilling hos Magic Art Company som reisende kunstlærer.
Han underviste over hele østkysten,
solgte maling, lerret og pensler,
som alltid var en stor del av disse oppleggene.
Jeg møtte Bob Ross på Muncie kjøpesenter i 1982.
Han holdt en maledemonstrasjon der.
Jeg ble fascinert, for jeg drev allerede med maling.
Vi hadde så mye til felles at vi bare ble venner.
Det var en hvithåret dame med ham.
Hun hjalp ham å selge malerier.
Senere fant jeg ut at det var Annette Kowalski.
Jeg vil presentere min partner og gode venn, Annette Kowalski.
-Velkommen til showet. -Takk, Bob.
Min far møtte Kowalski-paret gjennom Annette,
som tok maletimer hos Bill Alexander.
Annette var allerede en god kunstner.
Han hadde ingen ledige klasser,
men hun fant ut at Bill Alexander hadde en protesjé kalt Bob Ross.
Hun var på søken etter noe, og hun fant det i Bob Ross.
Det var ikke bare malingen, det var noe mer enn det.
Hun følte seg som ny, inspirert av Bob.
Jeg hadde mistet en sønn og sørget noe voldsomt.
Jeg var så knust
at jeg bare kunne ligge på sofaen og se på TV.
Hun hadde blitt helt forandret av sønnens død.
Annette trengte noe som kunne få henne ut av depresjonen.
Jeg ringte Bob og sa: "Jeg vet ikke hva du har,
men jeg tror vi må selge det."
PARTNERAVTALE
Hun tok ham med hjem til Walt og sa: "Denne mannen er magisk.
Vi burde samarbeide med ham."
Jeg tror ikke Bob forsto hva fremtiden ville bringe for ham da.
Han gjorde det ikke for pengene.
Men Kowalski-paret gjorde det.
Kowalski-paret oppmuntret Bob til å starte for seg selv.
De ville investere i virksomheten hans,
som var delvis basert på det han gjorde med Bill Alexander,
altså å holde kurs.
De ga ham hans nye karriere.
Hans nye liv, kan du si.
Det var før noen kjente til Bob Ross.
De sa: "Hvem er Bob Ross?"
En dag sa han: "Blir du med til Chicago?
Jeg skal undervise ganske mange. Jeg trenger hjelp."
Vi kom til Chicago. Gjett hvor mange som dukket opp.
ROSS MALESEMINAR AVLYST!!!
For å spare penger og holde liv i forretningen,
og for at alle skulle kunne jobbe, flyttet vi sammen med Kowalski-paret
i ett og et halvt eller kanskje to år.
Det var veldig interessant.
Walt og Jane tok seg av alt det administrative.
Det er to gifte par,
men én ektemann jobber med den andre kona og omvendt.
Vi ble bedre og bedre kjent med dem.
Om det var noe som skulle sies i familien, så gikk de til et annet rom
og pratet så ingen andre kunne høre.
Walter hadde på den tiden akkurat sluttet i CIA.
Som mange som jobbet i staten,
brukte han tidligere kontakter derfra for å lykkes med forretningene.
Kowalski-paret tok alltid opp forretningstelefonsamtaler
med en sugekopp på baksiden av en telefon…
…som jeg syntes var ganske rart.
Jeg lurer av og til på hvordan ting hadde gått
om han ikke hadde funnet Annette og Walter.
Det kunne vært bedre for ham. Jeg vet ikke.
Det er et slikt ubesvart spørsmål.
Legg igjen beskjed etter pipetonen.
Når du er ferdig, kan du legge på.
Dette er Dana Jester som ringer tilbake. Bare ring meg tilbake senere.
Takk. Adjø.
Mange trekker seg fra avtalte intervjuer til dette
fordi de er redde for Kowalski.
Kowalski-paret er kjent for å saksøke, så det er det de er redd for.
OVER ET DUSIN FOLK SOM KJENTE OG JOBBET MED BOB
TAKKET NEI TIL Å DELTA PGA. FRYKT FOR JURIDISKE REPRESALIER.
Ok. Om fem, fire…
Jeg gir den mektige penselen til vår mektige mann, Bob.
Takk. Vi har fått så mange oppfordringer om å undervise her
at vi bestemte oss for å starte opp og skal undervise her i nær fremtid.
Vi skal fremme noen mektige malere.
Foreldrene mine kjøpte en liten reklameplass.
Mens Bob malte, gikk TV-kanalsjefen forbi og sa:
"Det han gjør, er slående. La oss starte en serie med ham."
Med tanke på det Bill Alexander klarte å oppnå med sine sendinger,
mente Kowalski-paret at det kunne være en måte å finne nytt publikum på,
som ville få folk til å komme på kursene.
Det var en beskjeden begynnelse, ikke økonomisk bærekraftig,
og som etter hvert ble veldig økonomisk bærekraftig.
Vi var i et gammelt hus og filmet i en stue.
Derfor er det en sort gardin. Vi dekket over peisen.
Miksepulten var på kjøkkenet.
Vi begynner med en visjon i hjertet og legger det over på lerretet.
Her skal vi lære dere å kunne gjøre dette også.
La oss komme i gang. Vi maler et bilde, her og nå.
Han filmet tre episoder om dagen, som var veldig mye arbeid.
Å male på 28 minutter
og gjøre ferdig et landskap var vanskelig nok,
men det var bare begynnelsen.
Det var liksom: "Vend paletten i denne retningen",
eller: "Du har bare så lang tid igjen",
eller: "Oi da. Eksempelmaleriet falt av staffeliet midt i episoden.
Det falt med bildesiden ned. Hva gjør jeg nå?"
Dette er ditt verk. Her kan du gjøre som du vil.
Men han ble bedre til det.
Begynner du å bli spent? Er du klar til å male med oss?
Du klarer det.
DET ORIGINALE WIPB-STUDIOET
Jeg husker det ikke fra denne vinkelen. Det er så lenge siden.
Det kan være det første stedet de filmet, og det stedet jeg var på
så litt annerledes ut. Se der.
Jepp. De har alle mulige Bob Ross-greier her.
Dette var studioet.
Vi vil invitere folk til å komme og hedre Bob.
Her borte har vi X på gulvet der vi tror staffeliet sto.
Vi vet det ble flyttet litt rundt på i rommet.
Folk sier stadig: "Jeg kan ikke tegne en rett strek.
Jeg har ikke talent til å gjøre det du gjør, Bob."
Det er bare tøys. Talent er en interesse du streber etter.
Med andre ord, alt det du er villig til å øve på, klarer du.
Dette er intet unntak.
I andre sesong kvittet han seg med brillene,
og han var ganske så trygg på
at det ville gå enda bedre enn han trodde.
Jeg jobbet på Joy of Painting fra starten.
Jeg tenkte: "Dette blir så moro", for å regissere var det beste jeg visste.
Jeg liker å bestemme.
Først hadde han et maleri på siden, så vi visste hvordan det ville se ut.
Men så sluttet han med det og malte fra hukommelsen.
Vi har rundt ett minutt igjen.
Men hver gang det var to minutter igjen,
sa han: "Nå kommer det store treet!"
Og fra det aller siste opptaket
ble jeg nervøs, for jeg visste ikke om han ble ferdig.
Klar? Dette er din store tapperhetsprøve.
Akkurat her.
Men det er det som gjør det moro. Vær tapper. Ta en sjanse.
Greit. Her kommer tapperhetsprøven.
Det må være et stort tre her.
Når du maler et tre her, så skjer det to ting.
Det gjør regissøren min gal, for det første.
For det andre, presser det alt tilbake. Det gir det mye mer perspektiv.
Det var som magi.
Når ting ikke gikk som de skulle, så gjorde Bob Ross det gode lærere gjør.
Du tar det med ro.
Neste steg er rettelse.
Hei. Fint at du kunne bli med i dag. Du tok meg i å fjase litt.
Jeg får så mange brev fra folk over hele landet som sier:
"Hva gjør jeg om jeg er midt i et maleri og ikke liker det?"
Igjen og igjen sier jeg: "Vi gjør ikke feil. Vi har heldige uhell."
Han har forbigått tanken om at du må ha talent, være født med talent
og være velsignet av Gud…
…for å kunne male. Det er helt feil.
Han mente at alle kunne skape ting.
Nylig holdt jeg en demonstrasjon på et kjøpesenter,
og en mann kom bort og sa:
"Jeg kunne aldri male fordi jeg er fargeblind.
Jeg ser bare i gråtoner."
I dag tenkte jeg å male i grått for å vise at hvem som helst kan male.
Det viste hvor snill Bob var når han var villig til å gjøre det.
Du visste ikke at du hadde så mye makt, du.
Dette klarer du.
Kan flytte fjell, trær, mektige elver.
Vi begynner med midnattsort.
I vår verden så er det kanskje en glad, liten sky som bor her oppe.
Da vi var små, broren min Jim og jeg, så lå vi på ryggen ute på en åker
og så opp på skyene og så alle slags former i dem.
Det har vel også du gjort.
Den Bob som du ser på TV, er ganske nær den han virkelig var
når det gjaldt natur og alt, egentlig.
I dag har jeg et par gjester jeg vil presentere.
Dette er to unge rødstruper. De er søte, små rakkere.
Hei. Hva har du tenkt å gjøre?
Han elsket naturen.
Han hadde en kano han tok med ut på sjøen.
Han fanget noen fisk, men kastet dem alltid ut igjen.
Han beholdt ingen av fiskene.
Han sa han jaktet med et kamera.
Dette er Peapod. Lommeekornet Peapod.
Han falt ut av et tre, og en hyggelig dame tok ham med til meg
og ba meg om å ta meg av det til det ble stort nok til å slippes.
Om han så et skadet dyr, gjorde han alt for å hjelpe det.
En ting jeg har sett mens jeg har reist og holdt demonstrasjoner og undervist…
Bare hyggelige folk maler.
Alle jeg har møtt som maler, er helt supre folk.
Da serien var i gang, ble alle kursene utsolgt.
Det var så mange som ville undervise selv.
Så han begynte med lærerundervisning.
Jeg ser de fleste her har gjort det.
Det tynne strøket med Liquid White på lerretet.
Dere har sett så mye på Bob at dere kan det allerede.
I dag er det mitt privilegium og glede å presentere for dere
en av landets beste lærere og en av mine nærmeste venner.
Jeg presenterer Mr. Dana Jester.
Dana reiser landet rundt og underviser tusenvis av folk i The Joy of Painting.
Vi var skaperne…
-Fra starten. -Vi var der fra dag én.
Sønnen min Steve er en framifrå maler, og han bare…
Han er så ung, og han blir så glad av dette.
Det er fint å se unge folk bli så glade over noe sånt.
Vi sender Steve overalt, og han underviser folk i The Joy of Painting.
Press ned i malingen.
Så har du disse små områdene som er imellom,
som er mørke, som du bare kan røre.
Bob likte spenningen med å se en ny elev smile
foran et ferskt, nytt og vakkert maleri.
Bob gjorde dem så glad at det var utrolig.
"Malte jeg dette? Det kan ikke stemme."
Jo, det gjorde du.
Det er mye som skjer som ikke er maling, og det tror jeg folk vet og liker.
Til tross for Ross' suksess, var han ikke helt unik.
Tidlig på 80-tallet underviste også andre kunstnere på TV.
Vi startet på TV i 1983,
samme året som Bob Ross.
Ross gjorde sin greie, landskap,
og vi malte blomster.
Bob sa: "Jeg er fjell- og trær-fyren."
Han sa også: "Om du vil lære å male blomster, så gå til Jenkins."
På varemesser så spiste Bob og jeg ofte middag sammen.
Og etter middagen
gikk vi rundt for å se hvem som ble kjent igjen mest.
Selvfølgelig vant Bob alltid den.
Fortell hvordan Bob var bak kamera.
Han var morsom.
Jeg vil dele en hemmelighet.
Han kunne være snål.
Han fortalte snåle vitser rett før vi filmet.
For å få oss til å slappe av. Men han var som han var foran kamera.
Han var morsom og hadde utstråling som ingen hadde sett maken til.
Han var mer energisk i livet,
og han elsket raske biler.
Konkurrentene kan ikke matche denne bilen.
Chevrolets makeløse Corvette.
Han hadde en '69 Stingray,
med håndformet fiberglass, 350-motor, helt makset ut.
Tok meg ut en dag i Corvetten. Jeg sa: "Hva gjør du?"
"Tar deg med ut på en spenningstur."
Han likte ikke å skremme folk. Han ville bare begeistre dem.
Han likte det.
Kowalski-paret tok seg av alle forretningsaspekter ved foretaket,
og de lot Bob gjøre det han gjorde best, som var å få kontakt med folk.
Alle prøvde bare å gjøre jobben sin.
Jane var svært intelligent og utrolig god på administrativt arbeid.
Hun lærte meg at om du skal gjøre en jobb, så gjør det riktig, ikke halvveis.
Med Walt og Annette, så hadde de to familiene noe godt på gang.
Innen fem år så virket det som at alt gikk veldig bra.
Hans glede og kjærlighet lyste opp rom.
Jeg husker at han fikk meg til å føle meg som familie.
Hver morgen når han kom til innspilling,
kom han inn på kontoret mitt med en kopp kaffe og vitset
og la armen rundt oss og bare ertet oss som en storebror.
Han hadde et hjerte av gull…
…men han likte også å underholde.
Jeg skal ta vår myke blandingspensel,
veldig forsiktig, myk og liten pensel, og bare blande ut underlaget litt.
Forsiktig.
Berør det så vidt.
Bare kjærtegn lerretet litt.
Der, ja.
Jeg spurte ham: "Hvorfor snakker du sånn på TV?"
Han sa: "Du vet, Bill Alexander var alltid litt streng."
Jeg bruker den andre fargen allerede i penselen min for å male skyene.
Det er allerede mye gult i dem. Jeg liker litt variasjon.
Stemmen hans var streng.
Han var hyper og energisk.
Faren min sa:
"Det virker som at de fleste av våre seere er kvinner.
Mange som ser på er kvinner, så kanskje jeg burde prøve å hviske."
Med andre ord prøvde han å skape det motsatte av det Bill Alexander gjorde.
Ta den og løft den.
Gjør den luftig, ert den, dra den.
Der.
Elsk med den.
Veldig forsiktig.
Det at han kaller serien sin The Joy of Painting er ingen tilfeldighet,
for det har å gjøre med tradisjonen av "gjør det selv"-ting
tidlig på 70-tallet.
Vi har The Joy of Cooking,
men også The Joy of Sex.
Det var ikke ment for barn og unge.
Det gir mening at Bob Ross også brukte en lignende tittel.
Han snakker med en stemme som ligner flytende beroligende, som er så sensuelt.
Han later som han snakker med én kvinne, i senga.
2011, INTERVJU
Det er sant. Han øvde.
Han prøvde å være litt sexy.
Jeg snakker bare til én person når jeg filmer,
og jeg er gal etter den personen.
Det er en privat situasjon.
Og jeg tror folk vet det, og de føler at vi kjenner hverandre.
Berør det så vidt.
Bare kjærtegn det.
Streif borti det. Kjærtegn det.
Rist av det overflødige.
Og bare slå den sanseløs.
Om det er spørsmål vi ikke har svart på her, så ta kontakt.
Vi vil gjerne svare på nesten alle spørsmål dere kommer på,
så lenge det ikke er for personlig. Skal vi se.
Vi leser ikke det på TV. Vi legger det til side og går videre.
Bob holdt en demonstrasjon en gang.
Da han var ferdig, sa han:
"Steve, Dana, kom her. Beskytt meg. Damer vil ha autografen min og følger etter meg.
-Jeg prøver å gå på do." -De rev av skjorta hans.
Det er vilt.
Prøvde å få litt brysthår, hva som helst.
Bob var karismatisk, men han var også flørtete av seg.
Han flørtet med meg og alle kvinnelige kollegaer.
Det var sånn han var. Han var sjarmerende.
Men han gjorde det så folk følte seg bra.
ONKEL DANER, PAPPA BOB, MOR ANNETTE
Annette ble ganske henrykt over Bob.
Jeg husker en Bob Ross-samling i Daytona.
Alle ville ta bilde med Bob.
Annette var bare sjalu på forhold
som Bob hadde med andre enn henne.
Bob ga oppmerksomhet til andre, og Annette likte ikke det.
Det kunne vært en slags sjalusi, tenker jeg.
-Vet ikke. -Jo.
-Alle som kom nær Bob. -Ja.
-Hun var sånn. -Nettopp.
Fortell om ditt inntrykk av forholdet mellom Bob og Annette.
Jeg vet ikke. Skal jeg snakke om det?
Hadde Bob og Annette noe på gang?
Alle lurer alltid på det.
Og svaret er…
Steve vet kanskje det.
Faren min og Annette hadde en affære, ja.
Når vi var på varemesser på 80-tallet, så hentet vi dem for å dra på middag,
og så kom de ut av det samme hotellrommet.
Vi visste det var noe muffens på gang.
-Dette var på 70-tallet, tror jeg. -80-tallet. Vi var ikke med Weber før da.
Alle lå med alle andre.
-Men ok. Tilbake til… -Ok?
Du kan klippe det ut, men det var sånn det var.
Jeg husker det var julaften.
Jeg hørte krangling på soverommet.
Jane spurte ham:
"Ligger du med den kvinnen?"
Sannheten kom fram.
Bob og Jane fant ut av det.
Men det skapte en splittelse blant alle.
Flere måneder senere…
…gikk jeg ned gangen, og Annette var på badet.
Jeg gikk forbi, døren var åpen, og hun satt i mørket, på toalettet.
Hun hadde en sigarett i munnen.
Jeg tror det var to påtente sigaretter i askebegeret. Hun røykte i vei.
Hun sa: "Steve…
Du er den eneste som er glad i meg."
Jeg tenkte: "Jøss."
Ja.
Det begynte å dukke opp konflikter.
Da jeg møtte Annette Kowalski, virket de å være nære venner.
Men så sluttet hun å komme.
Jeg vet ikke om det var begynnelsen på slutten av forholdet deres.
Jeg kan bare si at mange av oss slappet av.
Jeg kunne bare ikke slappe av rundt henne.
Det gjorde det enklere å være med Bob uten noen filtre.
Hei. I dag har vi et slags jubileum.
Med dette maleriet feirer vi 100 Joy of Painting-episoder.
Fantastisk, sant?
Jeg vil ønske dere velkommen til vår 10. sesong.
-Den 12. -Den 13.
-Den 15. -Den 17.
…vår 18. sesong.
Når denne sesongen er over, vil vi ha over 230 Joy of Painting-episoder.
MTV. Det er bare luftige, hvite skyer.
Min neste gjest har skapt magi de siste ti årene i sin egen serie,
The Joy of Painting, som jeg alltid ser på.
Forfatter av flere bøker. Siste bok heter The Best of the Joy of Painting.
Velkommen til USAs favorittkunstlærer, Bob Ross.
-Hei, Bob. Hyggelig å ha deg her. -Tusen takk.
Hvordan ble du oppdaget?
Vi ville ha en serie om maling, snakket med PBS, og så var det i gang.
Folk flest kan ikke male, men jeg er fascinert.
Jeg ser på deg male.
Det er fordi magien faktisk skjer på 30 minutter.
Vi redigerer ingenting. Det som skjer, det skjer.
Folk føler at de ser på deg og kan lære å gjøre det selv.
Virkelig.
Vi får 200-300 brev om dagen nå
fra folk over hele USA og utlandet, og de gjør dette.
Det var en dame som var 93 år da hun tok sin første time.
Jeg fikk et brev av henne da hun var 94.
Hun hadde sin første utstilling og startet en karriere.
Det så lett ut. Tok bare noen minutter, og der er det.
-Kan du lære hvem som helst å male? -Bare plukk opp paletten.
Dra den gjennom den mørke fargen.
Gjør det tynt.
Du berører bare og gir det et lite dytt.
Bra.
Veldig bra.
-Hei, Bob. Se her. -Kjempebra.
-Se hva jeg gjør! Jeg maler. -Du er kjempeflink.
Herlig!
Jeg fikk nylig muligheten til å reise til New York.
De har "barnedag i parken", og vi ble invitert dit
for å delta og møte alle de fantastiske menneskene fra New York.
Jeg var 12 år da, og jeg hadde hørt at Bob Ross skulle komme til Central Park.
Vi satte oss på et tog til Manhattan. Vi visste ikke hvor han var.
Vi fulgte bare mengden i Central Park, med malerier vi hadde malt i hånda.
Folk kom fra hele landet for å vise oss maleriene sine
og dele en vidunderlig dag med oss.
Helt vidunderlig.
Han tok seg tid til å møte meg. Jeg viste ham mitt arbeid.
Han signerte bak på maleriet mitt.
Alt du tror Bob Ross er, var det han var da jeg møtte ham.
Central Park var en vekker.
Jeg tenkte: "Jøss, han er populær."
Jeg kunne ikke tro hvor mange som kjente til Bob Ross.
Ingen kunne trodd at han var berømt.
Kom igjen. Det er mannen som maler.
På TV!
The Joy of Painting har blitt TV-historiens mest suksessrike kunstserie,
og jeg vil takke dere så mye for støtten.
Dere har gjort drømmen til en gamling sann.
Folk elsker å ha helter…
…og det er det Bob ble.
Det er ingen tvil om at Bob ønsket å bli mer populær kommersielt sett.
Han var interessert i suksess,
men ikke på samme måte som Kowalski-paret.
Hele Bob Ross Corporation-greia
handlet mer om å selge maling, lerret og pensler
enn om å lære folk å bli malere.
Om du spurte Bob Ross hva en tube med maling kostet
eller hvor mange sett han hadde solgt, så ante han ikke noe av det.
Velkommen tilbake. Vi viser fargene på skjermen, om dere ikke så det sist uke,
og lar dere se alle fargene som vi bruker i hver sesong.
Da Bob kom på TV, måtte han finne en malingdistributør.
Ross og Kowalski visste at sponsoren vår var Weber.
Weber var en malingprodusent,
så de tenkte: "Ok, vi går til Weber og lar dem lage produktene våre."
Han var veldig pertentlig
og ville ha et produkt som var nøyaktig det han ville bruke.
Malingsammensetningen må være akkurat riktig
for at teknikken skal fungere godt.
Men Walt ville tjene godt.
Mer fortjeneste var det det dreide seg om.
PENSLER
Han kunne ikke ta snarveier på grunn av Bob.
Bob sa: "Jeg vil ikke ha dårlige produkter som ødelegger ryktet mitt."
Materialet var veldig viktig,
men han gjorde det ikke for pengene.
Det var mange krangler om dette på telefonen.
Han ville lære folk å male…
…men gjennom å selge produkter.
De ville utnytte det… mot fortjeneste.
Dette er din verden på dette lerretet, og du kan gjøre alt du ønsker deg her.
Du har absolutt og total makt.
Det er eneste sted i verden jeg har makt.
Her er jeg diktator. Jeg kan gjøre alt.
Det er det fantastiske med å male sånn.
Du har frihet her.
Han ringte meg og klagde.
Han var ikke fornøyd med hvordan ting gikk.
Det gikk bare nedenom og hjem etter det.
Det er kona mi, Jane.
-Hei, Jane. -Hei.
Og det er min partner, Annette.
Jeg vil forære dette maleriet
til et par folk som har gjort The Joy of Painting mulig.
Det er flere som jeg vil nevne med navn.
Først og fremst, min kone, Jane.
Vi hadde henne i ryggen. Hun holdt dette i gang.
Det kreves en spesiell kvinne for å bo med en gal mann.
Jeg husker jeg gikk inn på det innerste soverommet,
og kanskje bare for andre gang i livet så jeg pappa gråte.
Og…
…han lå i fosterstilling på gulvet.
Jane fant ut at hun hadde kreft.
Det var ikke lenge etter det at Jane var borte.
Jeg vil bare takke dere.
Jeg nevnte at jeg hadde mistet kona mi.
Jeg fikk hundrevis av kort
fra folk over hele landet som uttrykket sympati og støtte.
Av hele mitt hjerte, takk for at dere deler min sorg
og for at dere gjør min kone til et spesielt menneske i deres liv også.
DENNE SESONGEN TILEGNES BOBS KONE, JANE L. ROSS
Janes bortgang traff ham hardt.
Jeg husker at han sa:
"Hele livet mitt gikk rett til helvete."
Når du ikke er i godt humør, så kan maleriene bli mørkere…
…for de gjenspeiler humøret ditt.
Noen ganger er du ikke klar over det, men det skjer.
Har du lys på lys, så har du ingenting.
Om du har mørke på mørke, så har du ingenting.
Sånn. Det er som i livet. Om…
Du må være trist nå og da, så du kjenner igjen de gode tidene.
Jeg venter på gode tider nå.
To eller tre uker etter Janes bortgang
sa legen at faren min hadde non-Hodgkins-lymfom.
Og så renser vi penslene våre med luktfri tynner.
Rist den av.
Slå den sanseløs.
Våt-på-våt-teknikken krever en god del malingtynner.
Nesten hver episode, så slo han med den penselen.
Rist på ham.
All effervesensen fra malingtynneren gikk rett opp i neseborene hans.
Dekk hele rommet.
Selv når han gjorde det, så føltes det rart for meg.
Ta en anelse med tynner på penselen og dra den gjennom malingen.
Jeg lurte alltid på
om det kanskje hadde noe med lymfomet å gjøre.
Jeg er ikke lege, men det er spekulasjon.
Vi renser begge to mens vi er i gang.
Der.
Han sa: "Om jeg ikke har lenge igjen å leve, skal jeg gjøre så mye jeg kan.
"Showet må fortsette."
Hei. Jeg heter Bob Ross og vil ønske dere velkommen til den 26…
-Den 28… -Til sesong 30 av The Joy of Painting.
Så går vi over hele lerretet.
Kanskje i vår verden,
så bor det noen små trær her bak i horisonten.
Når jeg tenker tilbake, så var Bob i arbeidsmodus.
Han ville filme minst tre episoder om dagen.
Enkelte dager gjorde han mye mer enn det.
Bare ha det moro.
I dag kan du bare være ellevill. Snu ting på hodet.
Når du ser episodene i ettertid, ser du at han led av kreft.
Han var veldig privat om alt.
Det var det Bob ønsket.
Litt øvelse, så blir du forbløffet over det du kan oppnå.
Hver dag er en gave.
Noe nytt skjer på lerretet.
Her er et glad, lite tre.
Kanskje en glad, liten sky som flyter.
Bare små, glade gubber.
Serien spilles i flere land nå.
Lurer på hvordan de oversetter "gubber".
TYRKIA
For folk i hele verden fins det en fellesnevner.
Alle elsker å male.
Vi visste at akkurat da han holdt på å bli
den beste han kunne bli, så ble han også hindret.
La oss rense vår trofaste pensel.
Jeg tror han jobbet for å avlede tankene fra det.
Hver dag får jeg brev fra folk som aldri har holdt en pensel i sitt liv,
og de har prøvd dette, og det funker, og så finner de en helt ny verden.
Jeg har kjent så mange deprimerte
som kom ut av depresjonen ved å male og tegne.
Det er viktig å uttrykke deg gjennom den slags symbolikk
og få ut de følelsene.
LAG KUNST IKKE KRIG
Jeg glemmer aldri da jeg hørte at Bob hadde kreft.
Programsjefen ba meg komme på kontoret og lukket døren,
og jeg tror han sa det til meg først.
Han sa at Bob hadde kreft. Jeg ble sjokkert, for han sa ikke at han var syk.
Han ville ikke at jeg skulle tenke på det mens vi filmet.
Der.
Det er høydepunktet i mitt liv
å spille inn disse episodene og bli invitert hjem til dere
og male sammen med dere.
Jeg har hatt det så fint med dere de siste 13 episodene.
Vegguret sier at det er på tide å sette en sluttstrek for
denne episoden og sesongen.
I løpet av den tiden, så ble Kowalski-paret bekymret.
Om Bob dør, så dør forretningen.
BOB ROSS PRESENTERER THE JOY OF PAINTING FLOWERS
Hei, jeg heter Annette Kowalski.
Bob Ross har invitert meg til å dele med dere The Joy of Painting Flowers.
En dag på kunstseminaret vårt i Florida, la en kvinne en bok på bordet mitt.
Det var Annette Kowalskis blomsterbok.
Det står at Annette har jobbet hardt
i mange år med å utvikle en ny malingstil.
Jeg fikk nærmest hjerteinfarkt.
Annette tok diagrammene mine
og kopierte dem nesten totalt.
Hun bruker nesten det samme ordlaget.
I Kathwrens bok sitter hun i en kurvstol.
Annette sitter i den samme kurvstolen, i samme positur.
Er du klar til å male? Jeg håper det.
Vi skal male bakover i en vinkel.
Vrikk med fargen nedover midten. Mal på skrå mot baksiden.
Annette malte blomster.
Jeg sa: "De ser ut som Jenkins-malerier."
De er så skremmende like,
og det er spesielt at penslene ser like ut også.
Siden 80-tallet hadde vi designet grevlinghårpensler
til vår signaturkolleksjon, og så sa visedirektøren i Weber:
"Beklager. Dere kan ikke bruke grevlinghår mer.
De er utrydningstruede."
Det neste store her er Bobs nye blomsterpensler.
Men vet dere hva?
Da Annette slapp sin kolleksjon, hadde de flotte, nye grevlinghårkoster.
Bob var sammen med Annette… så mye. Hvordan kunne han ikke vite det?
Vi får Annette til å male en blomst for dere.
Jeg overlater episoden til henne. Vi ses etterpå.
Takk.
Men hva gjør han med det?
Hun ville kontrollere hele kunstmarkedet.
Salgstallene gikk ned, og kanalene sluttet å sende seriene våre.
Hun gjorde det også så hun ikke fikk konkurranse fra oss.
Hun ville ha oss vekk.
Pappa ble litt sykere, og vi visste at vi ville måtte pleie ham.
Det endret tankegangen min.
"Hvorfor gjør han det han gjør?
Hvorfor ville han gjøre det han gjorde for meg?
Hvorfor presset han meg så hardt?"
Det er et privilegium for meg å kunne presentere mitt livs stolthet.
Dette er min sønn, Steve.
Steve, godt ha deg med oss.
-Takk, pappa. -Mal et supert bilde. Ses etterpå.
Ok.
Pappa ville jeg skulle filme mange episoder,
men det ville ikke jeg.
Han sa: "Jeg prøver å gjøre det beste for deg."
Han ville jeg skulle ha mer suksess enn ham.
En gang sa han at han i maleprogrammet
ikke malte så godt som han kunne for å gjøre det lettere for meg
å ta over i fremtiden.
Jeg tenkte: "Hva?"
Vi har en ung mann her som maler fjell bedre enn jeg.
Det er min sønn, Steve. Dere kan ha sett ham i andre episoder.
Han er en av de råeste fjellmalerne jeg noensinne har sett.
Vi fikk ham ikke denne sesongen. Kanskje han kommer tilbake neste sesong.
Det var en maktkamp mellom oss, kan du si.
Det oppsto en konflikt mellom oss.
Jeg ville gjøre min egen greie, og han ville jeg skulle gjøre det han gjorde.
Det var noen år der vi ikke pratet noe særlig.
Jeg er fortsatt litt sint på meg selv for det.
Om foreldrene dine ber deg om å gjøre noe, er det ikke for å være slemme.
Det er fordi de bryr seg.
De er glad i deg og ønsker deg ditt beste.
Da han begynte å bli svakere…
…så begynte vi å prate mer igjen.
Vi satte oss ned og hadde mange diskusjoner
om ting som han aldri hadde sagt før.
I starten…
…hadde de etablert et avstemmingssystem.
Da Jane døde, mistet han en stemme.
Plutselig var det ikke viktig hva Bob mente lenger.
Det var mer eller mindre: "Vi gjør det vi vil gjøre,
og du gjør det vi sier du skal gjøre."
Etter at Jane gikk bort,
vet jeg at Bob følte mye bebreidelse
for å ikke få lov til å bare være Bob.
Han bestemte seg for å la være å filme enda en sesong med Kowalski.
Hei, barn.
Bob!
Hvordan har vi det i dag?
-Bare bra. -Ok.
Faren min ville alltid lage et TV-program for barn.
Han ville bringe kunstverden også til de unge.
Når barn begynner å bli 11-12 år,
om de opplever negativitet rundt sine kunstneriske forsøk,
så gir de ofte opp.
Bob mente at det var et medfødt publikum i barn.
Jeg leste akkurat en god, gammeldags eventyrbok.
Han gledet seg veldig og hadde et sterkt ønske om å gjøre det,
men det var da han ble syk.
Han gikk med parykk.
Kowalski-paret ble sint for at Bob så syk ut.
Men han insisterte på at han ville klare å lede programmet.
Walt og Annette var helt imot det.
Begge tenkte på Bob som noe de hadde pakket inn
og hadde skapt fra starten av.
De ville ikke at folk skulle vite at han var syk.
Da pappa nærmest lå på dødsleiet,
dro jeg med ham hjem til Kowalski.
Vi gikk til det innerste soverommet,
og jeg la Bob i senga.
Annette begynte å prate til meg
mens døren var lukket, så Bob ikke kunne høre oss.
Hun sa: "Du må gå inn der og få Bob til å skrive under her."
Hun sa: "Det er en kontrakt for et minnesmerke vi vil bygge for Bob."
Det så ut som de prøvde å få Bob til å overdra navnet hans til dem.
Jeg nektet, og Annette ble veldig sint og frustrert.
Han ville ikke overdra rettighetene til navnet sitt.
Men det hindret ikke dem i å prøve.
De visste han nærmet seg døden…
…og ble stadig mer desperate.
De hadde store krangler om
hvem som skulle eie navnet hans etter at han døde.
Dette pågikk daglig, i flere uker.
Jeg liker å male fordi det gir meg total frihet.
Det er det eneste stedet i livet der jeg har total frihet.
Bob unngikk problemene med Kowalski-paret
ved å gifte seg med en sykepleier han hadde kjent i noen måneder
mens han lå på sykehus.
Han prøvde å gjøre forberedelser, så halvbroren hans,
og sønnen Steve, kunne videreføre virksomheten.
For å bli drevet til å skrike, måtte han være ekstremt sint.
Det er det morsomste med denne teknikken. Ta ut all din frustrasjon og hat.
Du hørte ham skrike:
"Jeg gir deg ikke navnet mitt. Du får ikke navnet mitt."
Den siste telefonsamtalen jeg hadde med Bob, var i juni i 1995.
Han visste hva som skjedde.
Han sa han ikke ville ha noe å gjøre med BRI eller The Joy of Painting.
Han sa: "De prøver å stjele navnet mitt på dødsleiet mitt."
Jeg pratet med ham litt til og sa: "Jeg kommer ned og besøker deg."
Han sa: "Nei, jeg vil ikke at du skal komme og se meg sånn.
Jeg veier hele 39 kilo.
Jeg vil at du skal huske meg slik du så meg sist."
Han…
Han hadde ikke noe hår.
Og han var tynn. Så tynn.
Vi måtte væte leppene hans.
Han kunne ikke innta væske. Halsen hans… låste seg.
Jeg så helten min gå i oppløsning.
Vi prøvde så hardt å gjøre ham komfortabel…
…men han hadde så store smerter.
Jeg måtte holde ham.
Og han sa:
"Du er så sterk."
BOB ROSS, TV-KUNSTNER 29. OKT 1942 - 4. JULI 1995
Etter at faren min gikk bort, sa Annette noe til meg jeg aldri glemmer.
Hun sa: "Er ikke du glad det er over?"
Jeg tenkte: "Hva mener du? Er jeg glad for at faren min er død?"
Jeg forsto ikke hva hun pratet om,
for hvert sekund jeg kunne hatt…
Hvert sekund…
…hadde vært…
Jeg hadde gitt hva som helst.
Kowalski-paret kom ikke i begravelsen til Bob.
Det som verre er, de prøvde å holde begravelsen hemmelig.
Jeg husker ikke hvem som ringte meg.
De sa: "Bob har gått bort. Ikke si det til noen.
Dra til Florida med neste fly."
Det var vilt.
Det var bare 30-40 personer der totalt.
Jeg fant ut at han gikk bort ved å lese det i Newsweek.
Jeg var alltid litt bitter mot firmaet for at de ikke tok kontakt med meg.
Jeg skulle veldig gjerne ha vært i begravelsen hans.
Men det skjedde ikke.
De ville at folk skulle tro at han ennå var i live.
Og mange gjorde det.
Selv den dag i dag må jeg si det til folk.
Han er borte.
NEW YORK TIMES, DØDSANNONSER TORSDAG 13. JULI 1995
BOB ROSS, 52, DØR; VAR MALER PÅ TV
Etter at han døde, endret ting seg permanent for meg
i henhold til hvordan jeg så på alt.
Måten jeg tenkte på livet og døden og alt imellom, rett og slett.
Jeg tror jeg hadde et lite nervøst sammenbrudd.
Etter Bobs bortgang, lurte jeg på:
"Hva nå?"
NEDERLAND
Jeg begynte å jobbe for Bob Ross Inc. i 1995.
Etter at han døde, spurte de meg om jeg kunne introdusere Bob Ross for Europa.
Jeg klarte å selge det til nasjonale TV-kanaler i Tyskland.
Jeg samlet inn ordrer på maling, pensler og bøker.
Walt Kowalski var hovedkontaktperson,
men når vi pratet om forretningen, var det bare i henhold til avdelingen min.
I starten tenkte jeg at Bob hadde dødd,
og at Kowalski-paret var veldig triste.
Men jeg begynte å ense endringer i Bob Ross Company.
De begynte å legge større krav på dem som skulle bli Ross-instruktører.
Ross-studenter sa
at det var som å gå på nåler i instruktørundervisningen.
Første dag legger administrasjonen en kontrakt foran dem.
Studentene ble bedt om å skrive under på det de kalte "retningslinjer",
som egentlig var en kontrakt.
Du kan ikke promotere andre kunstnere.
Du kan ikke bruke andre produkter enn disse Ross-produktene.
De hadde en forslagskasse.
Jeg kalte det spionkassen.
Du skulle ringe om noen av studentene eller lærerne
hadde stridd imot retningslinjene på noen måte.
En viss venn av oss ble prikket på skulderen første dagen.
De sa: "Pakk sammen malingen og penslene. Ikke si et ord til noen og dra."
Hun nevnte til de andre studentene at hun ville ta timer hos Jenkins.
Dette ble rapportert i den lille forslagskassen.
Jeg bodde under kommuniststyret i fem år i Vietnam.
Tre av årene var jeg i fengsel.
Måten BRI styrte kurset på, minte om livet under kommunistregimet.
De hadde total kontroll, og de kunne gjøre det i Bob Ross' navn,
når Bob Ross aldri var involvert.
Hva tror du Bob hadde sagt om denne situasjonen, om han levde?
Jeg tror Bob Ross' ettermæle blir voldt en urett
av de gjenværende partnerne.
En gang gikk jeg rundt på lageret.
Det var et stort bord med masse malerier overalt.
Jeg så en mann male med en tynn pensel
og signere maleriet med underskriften til Bob Ross.
Jeg tenkte: "Vent litt.
Fyren døde, og nå signerer noen et Bob Ross-maleri. Hva skjer?"
Mange kunne male
tilnærmet nøyaktige kopier av Bob Ross, og man så ikke forskjellen.
Jeg ser ikke forskjellen. Ingen kan det.
Forskjellen er nok signaturen,
men selv da vet du ikke om den er gyldig.
Vent, er det en Bob Ross?
Det er et Bob Ross-maleri.
For noen sa at det var det.
VERDENS ENESTE GODKJENNER AV BOB ROSS-MALERIER
Jeg kan kjenne igjen et Ross-maleri.
Hva mener du om at den eneste personen som er kvalifisert
til å godkjenne et Ross-maleri, faktisk er Annette Kowalski?
Det er drittprat.
Beklager, tøys.
Da jeg så den fyren, så ville jeg bare si:
"Her er det noe veldig galt."
Bob Ross Company visste at de var Webers største kunde.
Walt sa: "Vi har retten til å granske firmaet Martin F. Weber."
De gransket regnskapet til Weber, og de fant ting som ikke stemte.
Ledelsen i BRI sa:
"Det eneste du må gjøre, er å kaste ut Jenkins.
Ødelegg kolleksjonen hans,
ikke støtt TV-programmet hans mer og bare kast ham på dør."
Vi hadde kontrakt med Weber i 16 år.
Superlojale til Dennis Kapp,
selv om de sluttet å booke kursene våre.
Omsider sa vi til Dennis: "Vi vet hva Kowalski-paret gjør."
Han sa: "Det er bare forretninger. Det er ikke personlig."
Det var personlig for oss.
Vi var banebrytere i hobbykunstbransjen.
Vi lever, puster, spiser og sover kunst døgnet rundt.
Vi våknet opp en dag uten en jobb.
Å ha en kontrakt med Weber
var det største og verste som kunne skjedd oss.
Kowalski-paret hadde ingen ønsker om
å spre glede og positivitet.
THE JOY OF PAINTING MED BOB ROSS
De var bare interessert i penger.
Det er så mange Bob Ross-produkter som blir produsert nå.
Kaffekopper,
T-skjorter, pysjamas,
tepper, matbokser,
puslespill,
blekkpenner.
Skal jeg fortsette?
Deres favorittmaler, Bob Ross-Chia Pet.
-Fantastisk. -Spre frøene.
Siden interessen har økt,
har vi vært glade for å tilby folk Bob Ross-produkter.
Sånn at de kan smile hver dag når de drikker av Bob Ross-kruset.
Alt Bob Ross Company hadde kommunisert til verden var:
"Bob Ross ditt, Bob Ross datt."
Bob døde. Han var ikke involvert.
De bryr seg om kontroll.
De vil eie hele sulamitten.
Jeg har fått nok, for å være ærlig.
God morgen. Offentlig uttalelse i saken RSR Art, LLC mot Bob Ross Inc.
Videoforklaringen til Robert Steven Ross.
Videoforklaringen til Dana Jester.
Jeg bestemte meg for å sette navnet mitt på maling og pensler,
men å bruke mitt eget navn skremte meg,
for de tror at de er totale eiere av navnet Ross.
Jeg visste jeg kunne bli saksøkt.
Advokaten sa det var bedre å saksøke dem.
Det er billigere enn om de saksøker deg senere,
for de liker å saksøke folk.
La oss prate om min klient, Bob Ross Inc., som jeg kaller BRI.
-Kjenner du til den forkortelsen? -Det er greit.
Var det flere enn én person som kom på ideen om å skape RSR?
-Det var en gruppeinnsats. -Og hvem var gruppen?
Det var Lawrence, Steve og jeg.
-Lawrence er Lawrence Kapp? -Ja.
TIDLIGERE ANSATT, MARTIN F. WEBER CO.
Faren min eide Martin F. Weber Company,
den eldste produsenten av kunstmateriale i USA.
Dette er videoforklaringen til Mr. Lawrence Kapp.
4. MAI 2018
Hvor lenge etter at du begynte i Martin F. Weber i 2001
fortsatte Weber å produsere lisensierte Bob Ross-produkter for BRI?
Til 2016.
Hadde du noen følelser eller innvendinger
om avgjørelsen om å la kontrakten gå ut da du fant ut om det?
Jeg var svært bekymret.
Jeg fant på muligheten til å lage
Robert Stephen Ross-pensler og -maling.
Steve og jeg pratet i juli i 2016.
Lawrence tok kontakt med ham og sa at de kunne produsere maling, så…
Jeg ble fortalt…
…at man ikke kan gjøre noe sånt på grunn av etternavnet hans,
med mindre han eier rettighetene til farens navn og har rett til publisitet.
Året etter at Bob gikk bort, saksøkte Bob Ross Company
både Bobs tredje kone, Lynda Ross, og Jimmie Cox,
der de hovedsakelig gikk etter maleriene og fysiske objekter.
Pensler som Bob Ross brukte, paletter som Bob brukte på TV.
De ville ha alle maleriene i huset hans.
Hvordan beskriver du ditt forhold til din onkel Jim?
Ustø.
Var det alltid slik?
Ja, det vil jeg si.
Aldri tenkt på det før nå, men ja.
Steve prøvde å finne ut om han hadde rettighetene til farens navn.
Da han gravde i det, sa han: "Du store. Du vil aldri tro hva jeg fant."
Det var den første tilleggsbestemmelsen i Bob Ross' ugjenkallelige trust.
Det sto at onkel Jim og jeg eide nesten alle immaterielle rettigheter.
Alt min far ikke overga til BRI.
Han ordnet det slik fordi jeg var ung,
og han visste at Jim var mer ansvarlig enn jeg var,
og at det var smart om han hadde kontrollen over ting.
Fortalte din onkel Jim deg om forliket han inngikk
med BRI for å avgjøre denne tvisten?
Absolutt ikke. Nei.
Stemmer det at i forliksavtalen fra 1997, som vi nettopp gikk over,
så overgir Jimmie Cox, på vegne av trusten, alle rettigheter og eierskap,
kreative verk eller andre eiendeler av noe slag til BRI?
Det er det dette dokumentet går ut på.
Hva er alt dette?
7. MAI 2018
Min egen onkel hadde overgitt de rettighetene til dem,
helt imot min fars ønsker.
JIMMIE COX TAKKET NEI TIL Å BLI INTERVJUET,
PÅ GRUNN AV FRYKT FOR Å BLI SAKSØKT AV KOWALSKI.
Da Bob Ross Company i 1996
saksøkte både boet og trusten,
så skrev Jimmie under papirene som BRI ga ham for å få søksmålet til å forsvinne.
Lynda gjør visst det samme
og overgir alle rettighetene til BRI.
I denne forliksavtalen ble det også nevnt noen lydopptak.
Min far diskuterte sjelden forretninger
med oss fordi Kowalski-paret ikke ønsket det…
…men han tok dem opp på telefonen.
De lærte ham bokstavelig talt å gjøre det,
og han visste at det i fremtiden ville forekomme en krig med Kowalski-paret.
VISSE OPPTAK HAR BLITT OVERLEVERT TIL BRI
Alle de opptakene ble brukt i søksmålet av hans kone,
som giftet seg med ham to måneder før han døde.
De har nok kvittet seg med dem,
sånn at ingen kunne oppdage hva som egentlig ble sagt.
KOWALSKI-PARET BLE INVITERT TIL Å TA DEL I DENNE FILMEN.
SV: BOB ROSS-DOKUMENTAR
VI MÅ DESSVERRE MEDDELE AT DERES OPPFORDRING ER NOE VI IKKE VIL INNFRI.
VI ER SVÆRT BESKYTTENDE OVERFOR DETTE VERDIFULLE ÅNDSVERKET
OG HINDRER UAUTORISERT BRUK ELLER MISBRUK,
INKLUDERT AKTIV DELTAGELSE AV VÅR ADVOKAT.
VI ADVARER DERE: VÆR MEGET FORSIKTIG
MED Å IKKE KRENKE NOEN AV RETTIGHETENE TIL BOB ROSS INC.
De ville bokstavelig talt stjele navnet til pappa.
Og gjorde det.
I JUNI 2019 TAPTE STEVE SØKSMÅLET MOT BOB ROSS, INC.
Jeg håpte fortsatt på å anke.
Vi hadde bare ikke nok penger.
Advokaten min sa 90 000 dollar burde være nok til å anke og vinne saken.
Jeg klarte ikke å grave opp 90 000,
og det gikk ikke slik jeg forventet.
Det å anke gjorde kostnaden for høy til at vi kunne håndtere det.
BOB ROSS, INC. BEHOLDT ALLE RETTIGHETER TIL BOB ROSS' NAVN OG SKIKKELSE.
Steve dro tilbake til Florida, trakk seg tilbake
og sluttet å ta telefonen.
Men til slutt ringte jeg ham og vekket ham.
Rystet ham litt.
Jeg sa: "Ikke kast bort livet. Det er ikke det faren din hadde ønsket."
FLYTENDE HVIT OLJEMALING
Da jeg begynte å male igjen…
…så skjønte jeg at jeg kunne ta de følelsene jeg følte
og gjøre dem om til noe.
Kowalski-paret tjente millioner av dollar
på å utnytte hans navn og rykte.
Men han ga så mye glede til folk.
Og det er det viktigste.
Det er utrolig hva du kan gjøre med en 5 cm-pensel
om du bare bruker litt tid på å øve deg.
Og det er ikke så krevende.
Vi får brev fra folk hver dag som aldri har malt,
som lager helt utrolig vakre ting.
De har lært å skape sine egne mesterverk.
Det er det som gjør det verdt det.
Det at folk gjør dette og oppgår enormt gode resultater.
Fint.
For meg er det første steget mot å oppnå noe,
å tro at du kan gjøre det, og jeg vet du klarer det.
Jeg var i en dyp depresjon som varte i rundt ti år.
Jeg prøvde å ta livet mitt 3-4 ganger. Jeg prøvde å begå selvmord.
Jeg satt i stua en dag og funderte på
en måte jeg kunne overkomme dette på, og Bob Ross kom på TV.
Alt du må gjøre, er å skape en visjon i sinnet
og tro at du kan gjøre det.
For vi kan gjøre alt her i livet som vi tror at vi kan gjøre.
Om du tror sterkt nok, så er alt mulig.
Alt er mulig.
En som Bob Ross dukker opp på TV og får en personlig forbindelse til deg.
Han bryr seg.
Han reddet livet mitt. Virkelig.
Jeg måtte på legevakten,
for jeg hadde problemer med graviditeten.
Nyrene sluttet å fungere.
Leveren sluttet å fungere.
Det eneste de kunne gjøre,
var å avbryte svangerskapet.
Og det var en vanskelig…
Det var vanskelig å godta.
Første gang jeg slo på TV-en, så jeg Bob Ross.
Se på maleriet og bestem deg for hva det er som gjør deg glad.
Det er din verden.
Det fins ikke rett eller galt, så lenge du blir glad og ikke skader noen.
Bob blåste liv i sinnet og hjertet mitt.
Jeg kjente en glede jeg aldri visste at jeg kunne kjenne ved å male.
Det var hele tanken bak Bob Ross og malingen hans.
At han kunne vise folk at de kunne være verdifulle.
De kunne være viktige i verden.
Nydelig, Steve. Helt nydelig.
Denne røveren her er litt av en maler.
Jeg bør passe meg, ellers kommer han på TV, og jeg blir sittende hjemme.
Jeg tror ikke faren min visste hvilken påvirkningskraft han hadde,
selv mot slutten, selv da det vokste og ble stort.
Han tok det aldri innover seg hvor høyt han var elsket.
Det er vanskelig å beskrive nøyaktig hva som gjorde Bob så tiltalende.
Det måtte ha noe med maleevnene hans å gjøre.
Det måtte ha noe å gjøre med stemmen
og hans personlige måte å prate til folk på.
Han gjorde et stort inntrykk på alle som ble kjent med ham.
Minnet om Bob lever gjennom oss alle,
og hans ettermæle lever videre gjennom fansen hans.
Før han døde, så sa han
at han ville at folk skulle huske ham,
men at de ikke skulle være triste.
Vi savner deg, pappa.
Alle savner deg.
Jeg spurte ham en gang:
"Hva prøver du å bevise for verden?"
Han sa:
"Det vi gjør her og nå er det folk vil huske for alltid."
Biblioteker over hele landet fylles hver uke med folk som vil skape.
Vi malte som Bob Ross
mens vi så på Bob Ross, kledd som Bob Ross.
-Kjenner dere til Bob Ross? -Ja!
Han er nesten som en venn.
Se nå.
Akkurat som ham.
Er Bob Ross en kunstterapeut?
Å se på ham er utrolig avslappende.
Velkommen tilbake. Godt at du kunne bli med i dag.
Vi skal ha en glad, liten busk her.
Jeg er Bob Ross.
Jeg holder meg til de fargene som vi brukte tidligere.
I stedet for å løfte kniven av lerretet, vrikk på den nedover.
Og vipp den mens du gjør det.
Det er vanskelig å fortelle folk om deres mangler
og enda vanskeligere å godta at du har skapt et heldig uhell.
Ofte har jeg lurt på om det ikke er dine feil
som lærer deg mye mer enn dine suksesser.
Med suksess så går du bare videre.
Men når du gjør feil,
eller har "et heldig uhell", som Bob kalte det,
så lærer du nye måter å rette det opp på,
og gjennom den prosessen så utvikler du deg på nye måter.
Hva synes du om bildet?
Jeg synes det er fint.
Det er veldig fint. Jeg håper alle har kost seg
med å se på deg male dette vakre bildet her.
På vegne av hele kanalen ønsker vi hver og en av dere malerglede.
Gud velsigne dere.
På vegne av sønnen min, Steve, takk for at dere så på.
Vi ses neste gang.
I dag fortsetter Steve og Dana
å lære folk over hele USA å male.
Etter at filmen var ferdigstilt,
tok Bob Ross, Inc. kontakt med filmskaperne.
Kowalski-paret nekter for at deres forhold til Bob Ross var ødelagt.
De nekter også for at Annette og Bob hadde en affære.
Kowalski-paret fortsetter å drive Bob Ross, Inc.,
som innbringer millioner årlig fra å lisensiere Bobs rykte og skikkelse.
Til tross for Bobs intensjoner
har ikke Steve mottatt noe av den fortjenesten.
Tekst: Ekaterina Pliassova