Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Bob Ross pictează un peisaj ‎în 26 de minute,
‎mai puțin decât durează un episod
‎din serialul său renumit.
‎Serialul ‎The Joy of Painting.
‎Bună! Sunt Bob Ross.
‎Dacă nu ne-ai mai urmărit,
‎atunci, te invit să iei o pensulă, ‎să pictezi cu mine
‎și să petreci o jumătate de oră relaxantă, ‎savurând capodoperele naturii.
‎Cred că toți ne-am dorit
‎să pictăm un tablou cândva.
‎Cred că în adâncul fiecăruia dintre noi ‎se ascunde un artist.
‎Noi îți vom arăta ‎cum să-l scoți la iveală.
‎Când pictezi așa de-o vreme,
‎începi să vezi lucruri în tabloul tău.
‎Când vezi lucrurile astea, profită de ele!
‎Profită de ele, folosește-le! ‎Sunt ca niște cadouri.
‎Folosește-le!
‎Eu de asta pictez.
‎Pentru că pot crea ‎lumea pe care mi-o doresc,
‎să o fac cât de fericită vreau.
‎Dacă vrei grozăvii, uită-te la știri!
‎Cine e?
‎E Bob Ross!
‎Cel mai faimos pictor din istorie.
‎Cel care ne încântă cu magie preț ‎de 30 de minute pe PBS săptămânal.
‎Bob Ross l-a pictat.
‎Nu e fabulos?
‎Da.
‎Aș vrea să ți-l prezint ‎pe fiul meu, Steve.
‎- Steve, mă bucur că ești cu noi. ‎- Mulțumesc, tată.
‎Îmi doresc de multă vreme ‎să fac publică această poveste.
‎Da, de mult timp.
‎Am trăit zile grele în trecut, ‎fără îndoială.
‎Îți spun, cel care pictează ‎cel mai bine munți e fiul meu, Steve.
‎Ce pungaș!
‎Se pricepe la munți.
‎Poate îl invităm până la final.
‎Desigur, nu putea spune nimănui ‎nimic despre asta.
‎Mereu a fost reținut în privința asta.
‎Va fi greu să convingem lumea ‎să accepte interviuri pentru acest film.
‎N-am nicio îndoială.
‎A fost rușinos ce-au făcut.
‎Și lumea ar trebui să știe.
‎Ar trebui să știe.
‎Pe această pânză, am putere totală.
‎Pot să evadez mereu pe pânza asta
‎și să creez orice iluzie vreau.
‎Și acum, Regis Philbin ‎și Kathie Lee Gifford.
‎Bună! Bună, Reeg!
‎Bună! Mă bucur să vă văd. ‎Marți, 3 decembrie 1991.
‎Mă uit aici la Bob Ross.
‎Credeam că Bob o să ne facă portretul.
‎Bob se uită la noi și pictează un munte.
‎E renumit pentru peisajele sale, Reeg.
‎- Faci și portrete? ‎- Nu prea bine.
‎- Prefer copaci și tufișuri. ‎- Dar îți ies de minune.
‎Doar din memorie, Bob?
‎Da, am locuit în Alaska vreo 12 ani. ‎De acolo îmi trag inspirația.
‎STEVE ROSS ‎FIUL LUI BOB
‎Cum te simți?
‎Obosit.
‎VOPSEA ALBĂ PE BAZĂ DE ULEI BOB ROSS
‎S-a întâmplat acum mult timp.
‎Îmi scot amintirile cu cleștele din cap.
‎Tatăl meu a început
‎prin a picta ‎tăvi vechi de minerit, împreună cu mama.
‎Când ne-am cunoscut, îi plăcea să picteze.
‎Uneori picta până la două dimineața ‎și trebuia să fie la muncă la opt.
‎Bob era în Forțele Aeriene.
‎A fost trimis în Alaska.
‎Ne-am căsătorit.
‎Apoi, după câteva luni, ‎am rămas gravidă cu Steve.
‎Bob adora pădurea, animalele, copacii.
‎Le adora.
‎Eu admir natura.
‎Dacă pictura nu te învață nimic altceva,
‎măcar te învață ‎să privești natura cu alți ochi.
‎ARTIȘTII DIN ALASKA ‎PICTURĂ ÎN ULEI, PE PÂNZĂ, CU BOB ROSS
‎Bob nu făcea nimic de mântuială, ‎făcea ceva care să-i placă.
‎Cel mai mult îl pasiona pictura.
‎Ce face acum? Începe un nou tablou?
‎O să-l termine…
‎În 30 de minute, termină un tablou.
‎Faci fundalul mai întâi?
‎Da, cu o pensulă mică, de 5 cm, ‎fac un fundal fericit.
‎- Da. ‎- Bob e un tip fericit, nu?
‎Să-ți arăt cum să-l repari.
‎Un tip fericit. Bob, te plătim dublu ‎dacă ne lași să te tundem în februarie.
‎Lumea se întreabă dacă e permanent.
‎- Nu? E natural? ‎- Mă dai de gol?
‎Mulți plătesc gras să-și facă părul așa. ‎Al tău e de la Dumnezeu.
‎De la Dumnezeu și de la coafeză.
‎Mereu își făcea freza.
‎Îi plăcea să încerce diferite coafuri,
‎după cum se vede și-n emisiune, ‎cu stilul afro.
‎Nu era natural.
‎Își făcea permanent.
‎Bob zicea ‎că „își strânge arcurile” la câteva luni.
‎Și, desigur, îmi amintesc cum picta.
‎În fiecare zi, rămâneam cu gura căscată
‎când vedeam acele opere de artă ‎răsărite parcă din neant.
‎Bună!
‎Vrei să… Să începem în spate!
‎- Sigur. ‎- Mergem în spate.
‎Arată-ne vechiul atelier!
‎JOHN THAMM ‎ARTIST ȘI PRIETEN
‎- Să vedem unde s-a născut fericirea! ‎- Hai să vedem!
‎Prima mea întâlnire cu Bob ‎a fost acum 42 de ani.
‎A decis ‎să ia lecții de pictură de la mine.
‎Prima temă pe care le-am dat-o
‎a fost să picteze ‎ce le plăcea cel mai mult.
‎Mi-am dat seama că e un pictor desăvârșit.
‎Un lucru pe care nu vreau să-l fac
‎e să spun că sunt profesorul lui Bob.
‎Mulți din clasă își lăsau pensulele
‎și veneau să vadă ce făcea Bob.
‎Și îi plăcea să aibă spectatori. ‎Mereu i-a plăcut.
‎Tata a început ‎cu pictura în stil tradițional,
‎dar s-a săturat de ea.
‎Tatăl meu era genul de om ‎care lucra la un proiect,
‎dar se gândea deja
‎la cum îl va desăvârși pe următorul.
‎Avea atât de multe planuri,
‎încât numai asta era în mintea lui.
‎Nu era deloc ancorat în prezent.
‎Părinții mei au avut ‎o relație tumultuoasă.
‎În cele din urmă, au divorțat.
‎Locuiam în Spokane, Washington, pe atunci.
‎Apoi a cunoscut-o pe Jane Zanardelli.
‎Era secretara comandantului bazei ‎unde locuiam.
‎Era îndrăgostită lulea de tata.
‎Iar el a iubit-o enorm.
‎Dar tata se gândea mereu ‎la următorul tablou.
‎Ura! Asta trebuie să facem.
‎Trebuie să intru ‎în starea mea de atotputernic!
‎Bob a văzut o înregistrare ‎făcută de William Alexander
‎și a fost impresionat ‎de ceea ce făcea William.
‎Mai că m-a enervat ‎când l-am văzut pe Alexander la televizor.
‎El făcea în câteva minute ‎ceea ce mie îmi lua zile întregi.
‎Trebuie să fii rapid. ‎Nu te lungi cu orele!
‎Prea multe detalii.
‎Cei care nu pictează ar crede ‎că tipul lucrează un an întreg la tablou.
‎O pictură în ulei îți poate lua ‎zile, luni, chiar ani.
‎Bill Alexander accelerează totul ‎cu această tehnică pe ud.
‎Mai întâi, am pus albul magic.
‎De obicei, pregătește pânza ‎cu grund alb, gri sau negru.
‎Puțin albastru de Berlin.
‎Vezi? Nu prea mult.
‎Și apoi pune vopsea în ulei.
‎Se numește „alla prima”, prima încercare.
‎Obții efecte pe care nu le poți realiza ‎cu vopsea uscată.
‎La mijlocul secolului XV, se folosea ‎la pictarea părului sau țesăturilor,
‎pentru a conferi ‎efectul texturilor și al mișcării.
‎Cel mai faimos exemplu ‎de alla prima este impresionismul.
‎Alla prima e o invenție foarte veche.
‎Bob și-a zis că trebuie să-l cunoască.
‎Se săturase de viața de militar.
‎Voia doar să picteze.
‎Știam o femeie care-l putea invita
‎pe William Alexander la atelierul ei.
‎Bob și William s-au înțeles de minune.
‎L-am văzut pe William la TV
‎și l-am adorat, ‎ca alte milioane de oameni.
‎Mi-a luat cam un an să-l găsesc.
‎Am studiat cu Bill ‎și, când m-am retras din armată,
‎mi-au oferit un post ‎la Magic Art Company, ca profesor de artă.
‎Preda cursuri pe Coasta de Est,
‎vindea culori, pânze și pensule,
‎elemente importante în aceste programe.
‎L-am cunoscut pe Bob Ross ‎la mallul Muncie în 1982.
‎DANA JESTER ‎AMICUL LUI BOB ROSS
‎Făcea o demonstrație de pictură.
‎M-a fascinat, fiindcă eu deja pictam.
‎Aveam multe în comun și ne-am împrietenit.
‎Era o doamnă căruntă cu el.
‎Ea ajuta la vânzarea de tablouri.
‎Mai târziu, am aflat ‎că era Annette Kowalski.
‎V-o prezint pe partenera ‎și prietena mea bună, Annette Kowalski.
‎- Annette, bun venit! ‎- Mersi, Bob.
‎Tata i-a cunoscut pe Kowalski ‎prin Annette,
‎care venise la cursul de pictură ‎al lui Bill Alexander.
‎Annette era deja o artistă bună.
‎Alexander nu avea locuri libere,
‎dar a aflat că acesta avea un ucenic ‎pe nume Bob Ross.
‎Ea căuta acel ceva ‎și l-a găsit în Bob Ross.
‎Și nu era vorba doar de pictură. ‎Era mai mult de atât.
‎S-a simțit reînviată, inspirată de Bob.
‎Pierdusem un fiu și sufeream crunt.
‎Eram distrusă,
‎nu făceam decât să zac pe canapea ‎și să mă uit la televizor.
‎Moartea fiului ei ‎a schimbat-o pentru totdeauna.
‎Annette avea nevoie de ceva ‎care s-o scoată din depresie.
‎L-am sunat pe Bob și i-am spus: ‎„Nu știu ce talent ai,
‎dar trebuie să-l îmbuteliem ‎și să-l vindem.”
‎ACORD DE PARTENERIAT
‎L-a dus acasă la Walt și i-a zis:
‎„Tipul ăsta e magic. ‎Ar trebui să facem afaceri cu tipul ăsta.”
‎Nu cred că Bob a înțeles ‎ce îi rezerva viitorul.
‎Pe el nu banii îl motivau.
‎Dar pe soții Kowalski, cu siguranță.
‎Soții Kowalski l-au încurajat pe Bob ‎să se promoveze.
‎DOUG BLANDY ‎AUTOR
‎Erau dispuși ‎să investească în afacerea lui,
‎care a preluat modelul lui Bill Alexander, ‎cu atelierele de pictură.
‎I-au oferit noua lui carieră. ‎Noua lui viață.
‎Asta a fost înainte să devină cunoscut. ‎Lumea întreba: „Cine e Bob Ross?”
‎Într-o zi, îmi spune: ‎„Mergi la Chicago cu mine?
‎Am un curs important. Vreau să mă ajuți.”
‎Ajungem la Chicago. ‎Ghiciți câți oameni vin!
‎SEMINAR DE PICTURĂ ANULAT
‎Ca să economisim bani ‎și să ținem afacerea într-un singur loc,
‎ca să poată lucra toți, ‎ne-am mutat la familia Kowalski
‎timp de un an și jumătate, doi ani.
‎A fost foarte interesant.
‎Walt și Jane s-au ocupat de administrare.
‎Două cupluri căsătorite,
‎dar un soț lucra cu cealaltă soție, ‎și viceversa.
‎Am ajuns să-i cunoaștem tot mai bine.
‎Dacă voiau să discute ceva în familie,
‎se duceau în altă cameră
‎și vorbeau unde nu îi auzea nimeni.
‎SECRET
‎Walter, pe atunci, ‎tocmai se retrăsese din CIA.
‎Ca mulți alții care se pensionau,
‎se folosea de relațiile sale din guvern,
‎de legăturile sale, ‎pentru a avea succes în afaceri.
‎Soții Kowalski își înregistrau mereu ‎apelurile telefonice
‎cu o ventuză pe spatele telefonului,
‎ceea ce mi s-a părut mereu ciudat.
‎Mă întreb uneori cum ar fi mers lucrurile
‎dacă nu s-ar fi încurcat ‎cu Annette și Walter.
‎Ar fi fost mai bine pentru el și… nu știu.
‎E o întrebare fără răspuns.
‎Lăsați un mesaj după semnalul sonor.
‎Când terminați înregistrarea, închideți.
‎Sunt Dana Jester. Revin cu telefonul.
‎Sună-mă mai târziu!
‎Mulțumesc. Pa!
‎Se retrag mulți oameni ‎care au acceptat un interviu
‎fiindcă se tem de familia Kowalski.
‎Familia Kowalski dă lumea în judecată,
‎deci de asta se tem.
‎CIRCA 12 PERSOANE ‎CARE ÎL CUNOȘTEAU PE BOB
‎AU REFUZAT SĂ PARTICIPE ‎DE TEAMA UNUI PROCES.
‎Bine. În cinci, patru…
‎Îi predau pensula atotputernică ‎atotputernicului Bob.
‎Mulțumesc, Bill.
‎Am avut multe cereri de cursuri în zonă,
‎așa că am decis să ținem unul aici, ‎care să fie permanent.
‎Vom scoate niște pictori atotputernici.
‎Părinții mei au decis să facă o reclamă.
‎Și, în timp ce Bob picta,
‎șeful studioului a trecut pe acolo ‎și a zis:
‎„E remarcabil ce face tipul ăsta. ‎Hai să facem un serial cu el!”
‎Știind ce a reușit să realizeze ‎Bill Alexander prin emisiunile lui,
‎soții Kowalski au văzut o cale
‎de a crea un public mai nou,
‎ceea ce ar atrage oamenii la ateliere.
‎A fost un început foarte modest, ‎fără stabilitate financiară,
‎dar care a devenit extrem de bănos.
‎Eram într-o casă veche ‎și am filmat în sufragerie.
‎De asta e o draperie neagră acolo. ‎Acopeream șemineul.
‎Pupitrul de mixaj era în bucătărie.
‎Începem cu o viziune și o punem pe pânză.
‎EPISODUL-PILOT, 1983
‎O să te învățăm cum s-o faci și tu.
‎Hai s-o facem! Hai să pictăm un tablou!
‎Filma trei episoade într-o singură zi,
‎era enorm de mult de muncă.
‎Faptul că picta în 28 de minute
‎și termina un peisaj întreg deja era greu,
‎dar era doar începutul.
‎Îi dădeau indicații: ‎„Întoarce paleta așa!”
‎Sau: „Mai ai atâta timp.”
‎Sau: „Modelul a căzut de pe șevalet ‎chiar în mijlocul filmării.
‎Nu știu ce să fac. E jos.”
‎Și „Ce facem acum?”
‎E creația ta. Poți face orice aici.
‎Dar se descurca tot mai bine.
‎Te-ai entuziasmat? ‎Ești gata să pictezi cu noi?
‎Hai că poți!
‎STUDIOUL WIPB ‎MUNCIE, INDIANA
‎Nici nu-mi amintesc unghiul ăsta. ‎Au trecut atâția ani…
‎E posibil să fie primul loc ‎în care au filmat,
‎iar unde stăteam eu arăta altfel.
‎Ia te uită!
‎Da. Au tot felul de chestii cu Bob Ross.
‎Acesta era studioul.
‎Vrem să invităm oamenii ‎să-l comemoreze pe Bob.
‎Aici, unde avem X-ul pe podea,
‎credem că aici era șevaletul.
‎Știm că l-au tot mutat prin cameră.
‎Lumea zice: „Nu pot trasa linii drepte.
‎Nu am talent, Bob, să fac ce faci tu.”
‎SEZONUL 2, 1983
‎Prostii! Talentul se cultivă.
‎Cu alte cuvinte, ‎poți face orice dacă exersezi.
‎Iar asta nu e o excepție.
‎În al doilea sezon, a renunțat la ochelari
‎și era convins
‎că-i va merge mai bine decât crezuse.
‎SALLY SCHENCK ‎REGIZOARE
‎Am lucrat la serial de la început.
‎Mi-am zis că o să fie distractiv,
‎fiindcă regia îmi plăcea cel mai mult.
‎Ador să dau directive.
‎La început, avea un tablou în lateral,
‎așa că știam cum va arăta.
‎Dar, ulterior, a renunțat la asta ‎și picta la liber.
‎Mai avem cam un minut.
‎Dar, când îi ziceam ‎că mai sunt două minute,
‎spunea: „Să facem și copacul!”
‎Și, chiar și la ultima înregistrare,
‎aveam emoții, ‎fiindcă nu eram sigură că va termina.
‎Ești gata? Ăsta e testul tău de curaj.
‎Aici!
‎Dar de asta e distractiv. ‎Fii curajos! Riscă!
‎Bine. Iată testul tău de curaj!
‎Punem un copac mare aici.
‎Și acest copac face două lucruri.
‎O înnebunește pe regizoarea mea.
‎Și împinge totul în fundal.
‎Creează mai mult relief.
‎Parcă era magie.
‎Când ceva nu merge, Bob Ross face
‎ceea ce face un profesor bun.
‎O rezolvă liniștit.
‎Apoi faci retușări.
‎Bună! Mă bucur că ai venit. ‎M-ai prins bâjbâind pe-aici.
‎Primesc multe scrisori din toată țara ‎în care sunt întrebat:
‎„Ce să fac dacă pictez ceva ‎și nu-mi place?”
‎Eu le spun mereu:
‎„Nu există greșeli. ‎Doar coincidențe fericite.”
‎El a refutat noțiunea ‎că trebuie să ai talent, unul înnăscut,
‎să te fi binecuvântat Dumnezeu
‎să poți picta, ceea ce nu e adevărat.
‎Credea că oricine poate crea lucruri.
‎De curând am făcut o demonstrație la mall
‎și a venit un domn care mi-a zis:
‎„Bob, eu nu pot picta, ‎fiindcă sunt daltonist.
‎Nu văd decât nuanțe de gri.”
‎Azi pictez numai în nuanțe de gri, ‎ca să vedeți că o poate face oricine.
‎Faptul că era dispus să facă asta ‎arată ce suflet avea Bob.
‎Nu știai că ai atâta putere, nu?
‎Chiar poți și tu.
‎Poți muta munții din loc, ‎copacii, râurile.
‎Vom începe cu un pic de negru.
‎Poate că, în lumea noastră, ‎aici trăiește norișor fericit.
‎Când eram copii, eu și fratele meu, Jim, ‎obișnuiam să stăm întinși pe câmp,
‎admiram norii și observam ce forme luau.
‎Pun pariu că și tu ai făcut asta.
‎Bob pe care-l vezi la televizor ‎nu e aproape deloc schimbat.
‎Are aceeași atitudine ‎vizavi de natură și orice altceva.
‎Azi am câțiva invitați ‎pe care vreau să vi-i prezint.
‎Aceștia sunt doi pui de sturz. ‎Ce drăguți sunt ștrengarii!
‎Ce vrei să faci?
‎Iubea natura.
‎Avea o canoe și ieșea cu ea pe lac.
‎Dacă prindea pești, îi elibera mereu.
‎Nu păstra niciun pește.
‎Spunea că vânează cu camera.
‎Ea e Peapod, veverița de buzunar.
‎A căzut dintr-un copac ‎și o doamnă drăguță mi-a adus-o
‎și m-a întrebat ‎dacă o pot îngriji până o eliberez.
‎Dacă vedea un animal rănit, ‎se străduia să-l ajute.
‎Am observat ceva de când străbat țara
‎ca să fac demonstrații și să predau.
‎Doar oamenii cumsecade pictează.
‎Toți pictorii pe care i-am cunoscut ‎sunt minunați.
‎Odată cu serialul, ‎s-au umplut și atelierele.
‎Erau mulți oameni care voiau să învețe.
‎Așa că a decis să pregătească instructori.
‎Văd că majoritatea ați terminat.
‎Un strat subțire de alb pe pânză.
‎L-ați tot urmărit pe Bob, știți deja.
‎Azi îmi face o deosebită plăcere ‎să vă prezint
‎unul dintre cei mai buni profesori, ‎un bun prieten de-ai mei.
‎Vi-l prezint pe domnul Dana Jester.
‎El călătorește prin toată țara ‎și învață mii de oameni
‎ce înseamnă bucuria picturii.
‎Noi am fost…
‎- Noi am început totul. ‎- Din prima zi.
‎Fiul meu, Steve, e un pictor grozav.
‎E foarte tânăr și entuziast.
‎E plăcut să vezi tinerii ‎entuziasmați de așa ceva.
‎Îl trimitem peste tot ca să învețe lumea ‎despre bucuria picturii.
‎Iei puțină culoare.
‎Vedeți aceste zone dintre munți, ‎mai întunecate. Le dați niște tușe ușoare.
‎Bob adora să vadă zâmbetul ‎așternut pe fețele noilor elevi
‎când terminau o pictură nouă.
‎Bob îi făcea extrem de fericiți.
‎Nu le venea să creadă ‎că ei au pictat așa ceva.
‎Da, tu ai pictat!
‎Nu este vorba doar de pictura în sine ‎și lumea știe acest lucru.
‎Asta le place.
‎În ciuda succesului său, Ross nu era unic.
‎La începutul anilor '80, ‎și alți artiști predau la televizor.
‎Am apărut la televizor în '83.
‎În același an cu Bob Ross.
‎Ross realiza peisaje,
‎iar noi pictam flori.
‎Bob spunea: „Eu pictez munți și copaci.”
‎Mai spunea ceva.
‎„Dacă vrei să pictezi flori, ‎du-te la Jenkins.”
‎La expoziții, ‎eu și Bob luam cina împreună adesea.
‎Iar după cină,
‎ne plimbam ca să vedem ‎cine e recunoscut mai des.
‎Desigur, Bob câștiga mereu.
‎Spune-mi cum era Bob în spatele camerei!
‎Era amuzant.
‎Vreau să-ți împărtășesc un secret.
‎Era mai deocheat.
‎Ne spunea bancuri porcoase ‎chiar înainte de filmare.
‎Cred că voia să ne înveselească. ‎Era cum îl vedeați la TV.
‎Era haios și charismatic, ‎cum n-ai mai văzut.
‎Era plin de energie
‎și îi plăceau mașinile rapide.
‎Concurența nu are nicio mașină ‎pe măsura acesteia.
‎Corvette-ul fără de seamăn ‎de la Chevrolet.
‎Avea un Stingray din '69,
‎realizat manual, din fibră de sticlă, ‎cu motor de 350, tot tacâmul.
‎M-a scos într-o zi cu Corvette-ul. ‎Nu știam ce face.
‎Zice: „Te scot la o plimbare incitantă.”
‎Nu voia să sperie oamenii, ‎ci să-i încânte.
‎Îi plăcea mult.
‎Soții Kowalski se ocupau ‎de afacerea în sine.
‎Bob avea libertatea ‎de a se ocupa de pasiunea sa,
‎să relaționeze cu lumea.
‎Fiecare încerca să-și facă treaba.
‎Jane era foarte inteligentă
‎și se pricepea de minune ‎la partea administrativă.
‎Spunea: „Dacă vrei să faci o treabă, ‎fă-o bine, nu de mântuială.”
‎Așa că, împreună cu Walt și Annette, ‎cele două familii au avut succes.
‎După cinci ani, ‎totul părea să meargă bine.
‎Bucuria și dragostea lui ‎înseninau atmosfera.
‎Mă făcea să mă simt ca parte din familie.
‎În fiecare dimineață, ‎când venea la emisiune,
‎intra în biroul meu ‎cu o cafea și spunea bancuri.
‎Ne lua în brațe
‎și ne tachina ca un frate mai mare.
‎Avea un suflet minunat,
‎dar se dădea și în spectacol.
‎O să iau pensula moale,
‎o pensulă mică și fină,
‎ca să estompez baza puțin.
‎Ușor.
‎Abia o ating.
‎Mângâi puțin pânza.
‎Așa.
‎L-am întrebat: ‎„De ce ești așa la televizor?”
‎Și a spus: ‎„Bill Alexander era mai țepos.”
‎Și folosesc cealaltă culoare ‎de pe pensulă pentru nori.
‎Deja am mult galben. ‎Îmi place să am o schimbare.
‎Vocea lui era aspră.
‎Era foarte energic.
‎Și tata a zis:
‎„Cred că publicul nostru ‎e în mare parte feminin.
‎Mare parte din public e format din femei,
‎așa că eu o să șoptesc.”
‎Cu alte cuvinte, a încercat
‎să fie exact opusul lui Bill Alexander.
‎Ia-l și ridică-l!
‎Înfoaie-l, tachinează-l, trage-l!
‎Așa.
‎Fă dragoste cu el!
‎Foarte tandru.
‎În traducere, emisiunea se numește ‎„Bucuria picturii” și nu e o coincidență,
‎fiindcă aceasta era tradiția
‎la începutul anilor '70.
‎Avem‎ Bucuria gătitului.
‎Dar și ‎Bucuria sexului.
‎A fost o publicație inovatoare.
‎E logic că Bob Ross a adoptat ‎un titlu asemănător.
‎Vorbește cu o voce suavă, amețitoare,
‎una foarte senzuală.
‎Sună ca și cum ar vorbi ‎cu o femeie, în pat.
‎ANNETTE KOWALSKI ‎2011, INTERVIU
‎E adevărat. A exersat.
‎Încerca să fie puțin sexy.
‎Vorbesc cu o singură persoană când filmez,
‎și sunt înnebunit după acea persoană.
‎E ceva personal.
‎Oamenii își dau seama
‎și le dau senzația că mă cunosc, ‎și invers.
‎Abia o atingi.
‎Mângâi-o!
‎Atinge-o, dezmiard-o!
‎Scutură excesul!
‎Și dă-i să crape!
‎Dacă mai ai întrebări, scrie-ne!
‎Vom încerca să răspundem ‎la orice întrebare,
‎dacă nu e prea personală.
‎Să vedem. Ce…
‎Nu citim asta televizor. ‎O lăsăm deoparte și continuăm.
‎Bob făcea o demonstrație de pictură.
‎După ce și-a terminat tabloul, zice: ‎„Steve, Dana, veniți aici!
‎Protejați-mă! Doamnele vor autografe, ‎mă urmăresc.”
‎- „Încerc să merg la toaletă.” ‎- Îi smulgeau cămașa.
‎Nebunie curată.
‎Încercau să-i smulgă părul de pe piept.
‎Bob era charismatic, dar și un donjuan.
‎A flirtat și cu mine, ‎flirta cu orice colegă.
‎Așa era el. Era fermecător.
‎Dar cred că o făcea ‎și ca să încânte lumea.
‎Bob îi căzuse cu tronc lui Annette.
‎Îmi amintesc ‎de o întrunire cu Bob Ross în Daytona.
‎Toată lumea voia să facă o poză cu Bob.
‎Annette era geloasă pe relațiile
‎pe care Bob le avea cu alții.
‎Dacă acorda atenție altcuiva, ‎lui Annette nu-i convenea.
‎Cred că era puțin geloasă.
‎- Nu știu. ‎- Da.
‎Oricine se apropia de Bob.
‎- Așa era ea. ‎- Da.
‎Spune-ne câte ceva
‎despre relația dintre Bob și Annette!
‎Nu știu. Să mă aventurez?
‎Bob și Annette au format un cuplu?
‎Toată lumea îmi pune întrebarea asta.
‎Iar răspunsul e…
‎Steve ar trebui să știe.
‎Tata și Annette au avut o aventură, da.
‎Când mergeam la expoziții în anii '80,
‎mergeam să-i luăm la cină
‎și ieșeau din aceeași cameră de hotel.
‎Știam că se întâmplă ceva.
‎- Asta era în anii '70, cred. ‎- Nu. N-am fost cu Weber până în '80.
‎Toată lumea se culca cu toată lumea.
‎- Să revenim! ‎- Bine?
‎Poți tăia la montaj, dar așa a fost.
‎Îmi amintesc că era seara de Crăciun.
‎Am auzit certuri în dormitor.
‎Jane îl întreba:
‎„Te culci cu femeia aia?”
‎Adevărul a ieșit la iveală.
‎Bob și Jane s-au împăcat.
‎Dar cumva ne-am înstrăinat cu toții.
‎După câteva luni,
‎într-o zi mergeam pe hol, ‎iar Annette era în baie.
‎Am trecut pe lângă ea, ușa era deschisă,
‎iar ea stătea pe întuneric, pe toaletă.
‎Avea o țigară în gură
‎și vreo două aprinse ‎în scrumieră, fumegând.
‎Mi-a spus: „Steve…
‎tu ești singurul care mă iubește.”
‎M-a surprins.
‎Da.
‎S-a pornit un conflict intern.
‎Când am cunoscut-o pe Annette, ‎păreau să fie prieteni buni.
‎Dar ea a încetat să mai vină.
‎Deci nu știu dacă a fost ‎începutul sfârșitului,
‎în ce privește relația lor.
‎Dar mulți dintre noi s-au relaxat.
‎Eu nu mă puteam relaxa în preajma ei.
‎Și mi-a fost mai ușor ‎să relaționez cu Bob fără prezența ei.
‎Bună! Azi e o aniversare pentru noi.
‎Cu acest tablou, ‎marcăm episodul cu numărul 100.
‎Nu e fantastic?
‎Vă urez bun venit ‎la cel de-al zecelea sezon!
‎Al 12-lea. Al 13-lea!
‎Al 15-lea. Al 17-lea.
‎…al 18-lea sezon.
‎La finalul acestui sezon,
‎vom avea peste 230 de episoade.
‎MTV. Doar norișori pufoși.
‎Următorul invitat ne-a fermecat ‎în ultimii zece ani cu emisiunea sa,
‎The Joy of Painting,‎ la care mă uit mereu.
‎Este autorul mai multor cărți.
‎Ultima e‎ The Best of The Joy of Painting.
‎Urați-i bun venit maestrului Bob Ross!
‎- Bună, Bob! Bine ai venit! ‎- Mulțumesc mult.
‎Cum te-au găsit?
‎Voiam să facem o emisiune despre pictură ‎și am mers la PBS.
‎Au acceptat și așa a început totul.
‎Multă lume nu poate picta, ‎dar pe mine mă fascinezi.
‎Stau și te privesc pictând.
‎Probabil pentru că fac totul ‎în 30 de minute.
‎Emisiunea nu se editează. ‎Ce se întâmplă, aia vezi.
‎Lumea, când te urmărește, ‎rămâne cu impresia
‎că poate învăța ceea ce faci tu.
‎Chiar poate.
‎Primim între 200 și 300 de scrisori pe zi
‎de la oameni din SUA și din alte țări,
‎și chiar reușesc.
‎La un curs a venit ‎și o doamnă de 93 de ani.
‎Mi-a scris când avea 94 de ani.
‎Susținuse un spectacol de artă, ‎avea o nouă carieră.
‎Pare ușor. A durat doar câteva minute.
‎Poți învăța pe oricine să picteze?
‎Știi ceva? Luați-vă paletele! ‎Treceți pensula prin culoarea închisă!
‎Strat subțire.
‎Atingi și apeși puțin.
‎Bun.
‎Foarte bine.
‎- Hei, Bob! Uite! ‎- Grozav!
‎- Uite ce fac! Pictez. ‎- Te descurci minunat.
‎Bine!
‎De curând, ‎am avut ocazia să merg la New York.
‎Ei organizează Ziua Copiilor în parc,
‎iar noi am fost invitați
‎să participăm și să întâlnim ‎toți oamenii fantastici din New York.
‎Aveam 12 ani pe atunci și auzisem
‎că Bob Ross urma să apară în Central Park.
‎Așa că am pornit spre Manhattan.
‎Nu știam unde e.
‎Am început să urmărim ‎mulțimea din Central Park,
‎cu picturile după noi.
‎Lumea venea de peste tot ‎să ne arate tablouri
‎și să petreacă timp cu noi. Ceva fabulos.
‎Absolut fabulos.
‎A avut răbdare să-mi vorbească, ‎i-am arătat lucrările mele.
‎Mi-a dat autograf pe spalete tabloului.
‎Bob Ross nu dezamăgea când îl întâlneai.
‎Întrunirea din parc m-a lămurit.
‎Mi-am dat seama cât de popular era.
‎Nu-mi venea să cred ‎câți oameni știau de Bob Ross.
‎Și nimeni n-ar fi crezut că va fi faimos.
‎Haide! E omul care pictează.
‎La televizor!
‎E cea mai de succes ‎emisiune de artă din istoria televiziunii,
‎și vă mulțumesc pentru sprijin.
‎Ați îndeplinit visul unui bătrân.
‎Oamenilor le place să aibă eroi,
‎iar asta devenise Bob.
‎Într-adevăr, ‎din punct de vedere comercial,
‎Bob voia să devină și mai cunoscut.
‎Era interesat de succes,
‎dar nu în maniera ‎în care erau interesați soții Kowalski.
‎Corporația Bob Ross avea ca scop
‎vânzarea de culori, pânze și pensule,
‎nu să instruiască oamenii ‎să devină pictori.
‎Dacă l-ai fi întrebat pe Bob Ross ‎care e prețul unui tub de culoare
‎sau câte truse vinde,
‎n-ar fi știut să-ți răspundă.
‎Bine ai revenit!
‎Voi prezenta toate culorile, ‎în caz că le-ai ratat data trecută,
‎ca să vezi ce culori folosim ‎în serialul nostru.
‎Când a apărut la TV, Bob a trebuit ‎să găsească un distribuitor.
‎Ross și soții Kowalski știau ‎că sponsorul nostru era Weber.
‎Weber erau producători de culori
‎așa că s-au gândit: „Mergem la Weber ‎să-i punem să ne facă produsele. ”
‎Era foarte pretențios
‎și voia un produs ‎care să corespundă exact cerințelor lui.
‎Compoziția culorii ‎trebuia să fie perfectă
‎ca tehnica lui să funcționeze.
‎Dar Walt voia să facă bani zdravăn.
‎BOB ROSS ‎CULORI DE ULEI
‎El urmărea doar profitul.
‎BOB ROSS ‎PENSULE
‎Nu putea s-o rasolească ‎fiindcă nu-l lăsa Bob.
‎Bob a spus: „Nu promovez produse slabe,
‎ca să-mi distrug reputația.”
‎Partea financiară era foarte importantă,
‎dar pe el nu-l motivau banii.
‎S-au certat adesea ‎din cauza asta la telefon.
‎El voia să-i învețe pe oameni să picteze,
‎dar, prin vânzarea de produse,
‎ei voiau să profite de pe urma lui.
‎Asta e lumea ta pe pânză
‎și poți face orice îți râvnește sufletul.
‎Ai putere absolută.
‎E singurul loc din lume unde am control.
‎Aici eu sunt dictatorul. Pot face orice.
‎Asta e grozav la o astfel de pictură.
‎Ai libertate.
‎M-a sunat și mi s-a plâns,
‎și nu era mulțumit ‎de cum decurgeau lucrurile.
‎Și totul s-a cam dus de apa Sâmbetei.
‎Uite-o pe soția mea, Jane!
‎- Bună, Jane! ‎- Bună!
‎Iar ea e Annette, partenera mea.
‎Aș vrea să dedic această pictură
‎unor oameni ‎datorită cărora există această emisiune.
‎Aș vrea să-i menționez pe fiecare.
‎În primul rând, soția mea, Jane.
‎Ea m-a susținut și m-a ajutat.
‎Numai o doamnă specială ‎ar sta cu un nebun ca mine.
‎Îmi amintesc că am intrat în dormitor
‎și, pentru a doua oară în viață, ‎l-am văzut pe tata plângând.
‎Și…
‎Era chircit, pe podea.
‎Jane aflase că are cancer.
‎La scurt timp, Jane s-a stins.
‎Aș vrea să-ți mulțumesc.
‎Am adus vorba că mi-am pierdut soția.
‎Am primit sute și sute de scrisori
‎de la oameni din toată țara, ‎care mi-au transmis condoleanțe.
‎Vă mulțumesc din suflet ‎că-mi alinați suferința
‎și că și pentru voi ‎soția mea a fost cineva drag.
‎ACEST SEZON ESTE DEDICAT ‎SOȚIEI LUI BOB, JANE L. ROSS
‎Moartea lui Jane l-a afectat foarte tare.
‎Îmi amintesc cum spunea:
‎„Viața mea s-a dus de râpă.”
‎Când nu ești în toane bune, ‎tablourile devin mai sumbre,
‎fiindcă îți reflectă starea.
‎Uneori nici nu-ți dai seama. Vine natural.
‎Nuanțele deschise singure ‎nu transmit nimic.
‎Nuanțele închise singure ‎nu transmit nimic.
‎Asta e. Așa e și în viață.
‎Trebuie să ai parte și de tristețe ‎ca să apreciezi clipele frumoase.
‎Aștept clipele frumoase.
‎La vreo trei săptămâni ‎după moartea lui Jane,
‎doctorul a anunțat că tata suferă ‎de limfom non-Hodgkin.
‎Și apoi ne spălăm pensulele ‎cu un diluant fără miros.
‎Scutur-o bine!
‎Dă-i să crape!
‎Tehnica ud pe ud necesită mult diluant.
‎Aproape la fiecare episod scutura pensula.
‎Scutur-o!
‎Toți vaporii de la diluant ‎ajungeau în nasul lui.
‎Umpli camera.
‎Eu nu prea eram de acord cu ce făcea.
‎Pui puțin diluant pe pensulă
‎și treci prin culoare.
‎M-am întrebat adesea ‎dacă nu cumva asta i-a cauzat cancerul.
‎Nu sunt doctor, dar e o speculație.
‎Le spălăm pe amândouă cu ocazia asta.
‎Așa.
‎A zis: „Dacă tot nu mai am mult de trăit,
‎o să fac cât pot de mult.”
‎Spectacolul avea să continue.
‎Bună! Sunt Bob Ross ‎și te invit să urmărești al 26-lea…
‎Al 28-lea. ‎Al 30-lea sezon din ‎Joy of Painting.
‎Și acoperim pânza.
‎Poate că în lumea noastră ‎sunt și niște copaci în depărtare.
‎Dacă mă gândesc bine, ‎Bob se afundase în muncă.
‎Voia să filmeze ‎cel puțin trei episoade pe zi.
‎În unele zile, chiar mai mult de atât.
‎Distrează-te!
‎Azi poți face ce-ți trăsnește. Joacă-te!
‎Se vede că în ultimele sezoane ‎suferea de pe urma cancerului.
‎A ținut pentru el totul.
‎Asta își dorea Bob.
‎Cu puțin exercițiu, ‎ai fi uimit ce poți realiza.
‎Fiecare zi e un dar.
‎Se întâmplă ceva nou pe pânză.
‎Uite un copăcel fericit!
‎Poate că avem și-un norișor fericit. ‎Mici tușe. Eu le zic „duders”.
‎Emisiunea se difuzează în multe țări.
‎Sunt curios cum traduc „duders”.
‎JAPONIA
‎MEXIC
‎TURCIA
‎Oamenii din toată lumea ‎au un numitor comun.
‎Tuturor le place să picteze.
‎Știam că, fix în momentul
‎în care își atingea potențialul maxim,
‎începuse să se închidă în sine.
‎Bine, hai să spălăm pensula asta!
‎Cred că s-a afundat în muncă ‎pentru a uita.
‎Zilnic primesc scrisori de la oameni ‎care n-au folosit o pensulă în viața lor,
‎dar au încercat și merge.
‎Au descoperit o lume cu totul nouă.
‎Am cunoscut mulți oameni deprimați
‎care și-au revenit prin pictură și desen.
‎E important să te folosești de simbolism
‎ca să îți exprimi sentimentele.
‎ARTĂ, NU RĂZBOI
‎N-o să uit niciodată ‎când am aflat că Bob are cancer.
‎Directorul meu m-a chemat în biroul lui ‎și a închis ușa.
‎Cred că mie mi-a spus prima.
‎A spus că are cancer,
‎iar eu am fost șocată ‎pentru că nu știam că e bolnav.
‎N-a vrut să mă gândesc la asta la filmare.
‎Așa.
‎Asta e cea mai mare bucurie pentru mine,
‎să fac aceste episoade ‎și să îți fiu alături,
‎să pictăm împreună.
‎M-am bucurat să-ți fiu alături ‎în ultimele 13 episoade.
‎Ceasul de pe perete mă anunță ‎că e timpul ca acest episod
‎și acest serial să se încheie.
‎În acea perioadă, cred că familia Kowalski ‎a devenit îngrijorată.
‎Dacă murea Bob, le murea și afacerea.
‎BOB ROSS PREZINTĂ ‎THE JOY OF PAINTING FLOWERS
‎Bună! Sunt Annette Kowalski.
‎Bob Ross m-a invitat să împărtășesc ‎cu tine bucuria pictării florilor.
‎La atelierul de artă din Florida, ‎o doamnă mi-a pus o carte pe masă,
‎cartea cu flori a lui Annette Kowalski.
‎Și scrie că Annette a trudit din greu,
‎timp îndelungat, ‎dezvoltând acest nou stil de pictură.
‎Să fac infarct și nu alta.
‎Annette mi-a luat diagramele
‎și aproape că le-a copiat complet.
‎Folosește formularea ‎pe care o folosim și noi.
‎În cartea ei, ‎Kathwren stă pe un fotoliu de răchită.
‎Annette stă pe același fotoliu de răchită,
‎în aceeași poziție.
‎Ești gata să începi să pictezi? ‎Sper că da.
‎Vom trasa linii oblice înapoi.
‎Luați culoarea din mijloc ‎și trasați linia înapoi.
‎Annette făcea picturi florale.
‎Am zis: „Arată ca ale soților Jenkins.”
‎Se aseamănă foarte mult.
‎Până și pensulele arată la fel.
‎Din anii '80, ‎am creat pensule cu păr de bursuc
‎pentru linia noastră emblematică.
‎Și apoi vicepreședintele Weber zice:
‎„Îmi pare rău. ‎Nu mai puteți vinde pensulele.
‎Bursucul e o specie periclitată.”
‎Marea noastră inovație constă ‎în pensulele pentru flori ale lui Bob.
‎Dar ia ghiciți!
‎Când Annette și-a prezentat noile produse,
‎aveau niște pensule frumoase ‎din păr de bursuc.
‎Bob era mereu în preajma lui Annette.
‎Cum să nu știe?
‎Annette o să vă picteze o floare frumoasă.
‎Îi predau ei ștafeta și revin mai târziu.
‎Mulțumesc.
‎Ce avea să facă în privința asta?
‎Ea voia să controleze ‎toată piața de produse de artă.
‎Ne-au scăzut vânzările
‎și nu ni s-a mai difuzat emisiunea.
‎A făcut-o dinadins, ‎ca să nu aibă competiție.
‎Voia să scape de noi.
‎Tatei îi era tot mai rău
‎și știam că va trebui să avem grijă de el.
‎Asta m-a schimbat mult.
‎„De ce face lucrurile astea?
‎De ce își dorea asta pentru mine?
‎De ce trăgea de mine atât?”
‎Mă bucur nespus ‎să vă prezint lumina ochilor mei.
‎El e fiul meu, Steve.
‎Steve, mă bucur că ai venit.
‎- Mersi. ‎- Fă un tablou super! Pe curând!
‎Bine.
‎Tata voia să filmez multe episoade,
‎dar eu nu voiam.
‎Îmi spunea că e cel mai bine pentru mine.
‎A vrut să am mai mult succes decât el.
‎Să dea naiba, odată chiar mi-a spus
‎că nu picta cât putea de bine ‎ca să-mi fie mie mai ușor
‎pe viitor, când îl înlocuiesc.
‎Nu-mi venea să cred.
‎Am un tânăr care pictează munți ‎mai bine decât mine.
‎E fiul meu, Steve. ‎Poate l-ai văzut și în alte episoade.
‎E cel mai grozav pictor de munți ‎din câți am văzut.
‎Nu l-am prins sezonul acesta.
‎Poate îl conving să revină ‎în sezonul următor.
‎A fost o luptă de putere între noi.
‎Ne cam luam în coarne.
‎Eu voiam să-mi văd de treaba mea, ‎iar el voia să-mi predea ștafeta.
‎Preț de câțiva ani, n-am prea vorbit.
‎Încă am remușcări din cauza asta.
‎Dacă părinții tăi îți spun să faci ceva,
‎nu o fac din răutate.
‎O fac pentru că le pasă.
‎Te iubesc ‎și vor tot ce e mai bun pentru tine.
‎Pe măsură ce-și pierdea puterile,
‎am început să vorbim mai des.
‎Am stat de vorbă îndelung
‎despre lucruri ‎pe care nu mi le spusese niciodată.
‎La început, aveam implementat ‎un sistem pe bază de vot.
‎Când a murit Jane,
‎a pierdut un vot.
‎Deodată, părerea lui Bob nu mai conta.
‎Era ceva de genul: „O să facem ce vrem noi
‎și tu o să faci ce-ți spunem noi.”
‎După ce a murit Jane,
‎au existat multe disensiuni
‎fiindcă Bob nu se putea exprima liber.
‎A decis că nu va mai face
‎încă un sezon cu soții Kowalski.
‎ELMER ȘI PRIETENII LUI
‎Bună, copii!
‎Bob!
‎Ce mai faceți azi?
‎- Sunt bine. ‎- Bine.
‎Tata își dorise dintotdeauna ‎să facă o emisiune pentru copii.
‎Voia să aducă lumea artei ‎chiar în rândul celor mici.
‎Când ajung pe la 11, 12 ani,
‎copiii cărora le sunt criticate ‎exprimările artistice
‎adesea renunță.
‎Bob simțea ‎că exista un public tânăr doritor.
‎Citeam o carte de povești.
‎Știam că era foarte încântat ‎și că își dorea mult s-o facă,
‎dar atunci i s-a agravat boala.
‎Purta perucă.
‎Soții Kowalski erau supărați ‎fiindcă Bob arăta suferind.
‎Dar el a insistat ‎că va putea face emisiunea.
‎Walt și Annette erau complet împotrivă.
‎Amândoi îl considerau pe Bob ‎un simplu produs
‎pe care ei îl creaseră.
‎Nu voiau ca oamenii să știe că e bolnav.
‎Când tata era aproape de patul de moarte,
‎ne-am dus acasă la soții Kowalski.
‎Am intrat în dormitorul din spate
‎și l-am întins pe Bob în pat.
‎Annette mi-a vorbit
‎cât era închisă ușa, ca să nu audă Bob.
‎Mi-a zis: ‎„Du-te să-l pui pe Bob să semneze asta!”
‎A zis că e un contract ‎pentru un monument în onoarea lui.
‎Mie îmi părea că voiau ‎ca Bob să le transfere dreptul de autor.
‎Am refuzat, ‎iar Annette s-a înfuriat foarte tare.
‎El nu a vrut ‎să-și cedeze integral dreptul de autor.
‎Dar asta nu i-a împiedicat să încerce.
‎Știau că nu mai avea mult de trăit
‎și erau tot mai disperați.
‎Se iscau certuri aprinse
‎pe tema drepturilor de autor ‎după moartea sa.
‎Certuri zi de zi, săptămâni la rând.
‎Îmi place să pictez ‎fiindcă îmi conferă libertate,
‎e singura împrejurare ‎în care am libertate totală.
‎Bob hotărâse ‎să evite problemele cu soții Kowalski
‎căsătorindu-se cu o infirmieră ‎pe care o cunoscuse recent,
‎când era în spital.
‎Încerca să facă în așa fel ‎încât fratele lui vitreg
‎și fiul său, Steve, să-i preia afacerea.
‎Trebuia să fie extrem de furios ‎ca să țipe.
‎E cea mai distractivă parte a tehnicii. ‎Scapi de toate frustrările.
‎Îl auzeam cum țipa:
‎„Nu-mi veți folosi numele.
‎Nu-mi primiți numele!”
‎Ultima conversație pe care am avut-o ‎cu Bob la telefon a fost în iunie 1995.
‎Știa ce se întâmplă.
‎A spus că nu vrea să mai aibă de-a face ‎cu Bob Ross Inc., BRI, sau cu emisiunea.
‎A spus că vor să-i fure numele ‎pe patul de moarte.
‎Am vorbit cu el mai mult și i-am zis:
‎„O să vin să te vizitez.”
‎Mi-a zis: „Nu, nu vreau să mă vezi așa.
‎Abia dacă am 40 de kile.
‎Vreau să-ți amintești de mine ‎cum eram înainte.”
‎El…
‎Nu mai avea păr.
‎Și era atât de slab…
‎Și a trebuit să-i umezim buzele.
‎Nu putea să bea.
‎Nu mai putea înghiți.
‎Vedeam cum eroul meu se stingea.
‎Ne-am străduit mult ‎să-l facem să se simtă bine,
‎dar avea dureri mari.
‎A trebuit să-l ridic eu.
‎Și mi-a zis:
‎„Ești așa de puternic!”
‎BOB ROSS; ARTIST DE TELEVIZIUNE, ‎29 OCTOMBRIE 1942 - 4 IULIE 1995
‎După ce a murit tata, Annette mi-a spus ‎ceva ce nu voi uita niciodată.
‎„Nu te bucuri că s-a terminat?”
‎Nu înțelegeam ce spunea. ‎Să mă bucur că a murit tata?
‎Nu înțelegeam despre ce vorbește
‎pentru că fiecare secundă ‎pe care o puteam avea…
‎Fiecare secundă…
‎ar fi fost…
‎Aș fi dat orice.
‎Soții Kowalski nu au venit ‎la înmormântarea lui Bob.
‎Mai rău, au încercat să ascundă ‎faptul că avea loc înmormântarea.
‎Nici nu-mi amintesc cine m-a sunat.
‎Mi-a spus: ‎„Bob a murit, dar să nu spui nimănui.
‎Ia avionul și vino în Florida!”
‎Nebunie curată.
‎Erau doar vreo 30 sau 40 ‎de oameni prezenți.
‎Am aflat că a murit din ziar.
‎Am fost supărat pe cei de la companie
‎că nu au luat legătura cu mine.
‎Aș fi vrut să vin la înmormântarea lui.
‎Dar nu s-a putut.
‎Au vrut ca oamenii să creadă ‎că e încă în viață.
‎Și mulți asta au crezut.
‎Până și-n ziua de azi ‎le mai spun oamenilor
‎că a murit.
‎NECROLOG NEW YORK TIMES ‎JOI, 13 IULIE 1995
‎BOB ROSS, 52 DE ANI, DECEDAT ‎PICTOR, ARTIST DE TELEVIZIUNE
‎După ce a murit, lucrurile s-au schimbat ‎definitiv pentru mine,
‎felul în care priveam totul.
‎Felul în care priveam ‎viața și moartea și tot restul.
‎Cred că am avut o cădere nervoasă.
‎După ce a murit Bob,
‎m-am întrebat:
‎„Acum ce mă fac?”
‎ȚĂRILE DE JOS
‎Am început să lucrez ‎pentru Bob Ross Inc. în 1995.
‎După ce a murit, m-au întrebat ‎dacă îl pot prezenta pe Bob în Europa.
‎Am colaborat ‎cu televiziunea publică a Germaniei.
‎Preluam comenzile ‎pentru culori și pensule, cărți.
‎Walt Kowalski era principalul meu contact,
‎dar, când vorbeam despre afacere, ‎se axa doar pe departamentul meu.
‎La început, am crezut
‎că soții Kowalski erau foarte triști ‎după moartea lui Bob.
‎Dar am început să observ schimbări ‎la Bob Ross Company.
‎Deveneau mult mai pretențioși ‎cu instructorii Ross certificați.
‎Elevii mi-au zis
‎că stăteau ca pe ghimpi ‎la cursurile de certificare.
‎În prima zi, ‎conducerea le punea în față un contract.
‎Elevilor li se cerea să semneze ‎ghidul de instrucțiuni,
‎care era, de fapt, un contract.
‎Nu poți promova un alt artist.
‎Nu poți folosi alte produse ‎în afară de produsele Ross.
‎Aveau o cutie pentru sugestii.
‎Am numit-o „cutia de spionaj”.
‎Trebuia să suni dacă vreunul ‎dintre elevii sau profesorii tăi
‎ar fi încălcat instrucțiunile.
‎Aveam o prietenă
‎care a fost trasă deoparte în prima zi.
‎I-au zis să-și strângă ‎culorile și pensulele.
‎„Nu spune nimic nimănui și pleacă!”
‎Le spunea celorlalți elevi
‎că vrea să meargă la Jenkins.
‎Au dat-o în vileag la sugestii.
‎Am trăit în regimul comunist ‎cinci ani în Vietnam,
‎trei i-am petrecut la închisoare.
‎Modul în care BRI ținea cursurile ‎îmi amintea de regimul comunist.
‎Toți erau încurajați ‎să-i suspecteze pe ceilalți.
‎Dețineau controlul absolut
‎și puteau acționa ‎în numele lui Bob Ross,
‎deși Bob Ross nu era implicat.
‎Ce crezi că ar spune Bob ‎dacă ar fi în viață?
‎Cred că partenerii ‎de la Bob Ross Company
‎au întinat memoria lui Bob.
‎Judecă tu! ‎Kendall
‎Odată, mă plimbam prin depozit.
‎Era o masă mare, ‎cu multe tablouri peste tot.
‎Și am văzut un tip ‎care a pictat cu o pensulă subțire
‎copia semnăturii lui Bob Ross pe tablou.
‎Mi-am zis: „Stai așa!
‎A murit, iar acum cineva semnează ‎o pictură în numele lui. Ce-i asta?”
‎Mulți oameni pot picta
‎copii exacte ale tablourilor lui Bob Ross, ‎nu vezi diferența.
‎Eu nu văd diferența. ‎Nimeni nu vede diferența.
‎Singura diferență e semnătura,
‎dar nici atunci nu știi dacă e autentică.
‎Walt, e un tablou de Bob Ross?
‎E un tablou de Bob Ross, da.
‎Așa mi s-a spus.
‎SINGURA CALIFICATĂ ‎SĂ AUTENTIFICE PICTURI DE ROSS
‎Pot recunoaște o pictură a lui Ross.
‎Ce părere ai despre faptul ‎că singura calificată
‎să autentifice un tablou de Bob Ross ‎e Annette Kowalski?
‎E un mare rahat.
‎Scuze. O aberație.
‎Când l-am văzut pe tipul ăla, ‎mi-a picat fisa.
‎„Ceva nu e în regulă aici.”
‎Bob Ross Company știa
‎că era cel mai mare client ‎al companiei Weber.
‎Walt mi-a spus; „Avem dreptul ‎să verificăm compania Martin F. Weber.”
‎Au verificat registrele contabile ‎de la Weber
‎și au găsit ceva în neregulă.
‎Conducerea de la BRI a spus:
‎„Trebuie doar să-l dai afară pe Jenkins.
‎Scapă de picturile lui,
‎nu-i mai susține emisiunea
‎și dă-l afară!”
‎Am avut contract cu Weber pe 16 ani.
‎I-am fost loiali lui Dennis Kapp,
‎chiar dacă nu ne mai rezervau atelierele.
‎Și i-am spus lui Dennis: ‎„Știm ce fac soții Kowalski.”
‎Și el ne-a zis: „Da, așa e în afaceri.
‎Nu e nimic personal.”
‎Dar pentru noi a fost personal.
‎Am fost pionieri în industria artizanală.
‎Trăim, respirăm, mâncăm ‎și dormim pentru artă.
‎Ne-am trezit într-o zi ‎că nu mai aveam de lucru.
‎Faptul că aveam contract cu Weber
‎a fost cel mai rău lucru ‎care ni se putea întâmpla.
‎Familia Kowalski nu voia
‎să răspândească fericire.
‎Erau interesați doar de bani.
‎Acum există pe piață ‎multe produse Bob Ross.
‎Cești de cafea,
‎tricouri, pijamale,
‎pături, cutii pentru mâncare,
‎puzzle-uri,
‎pixuri.
‎Vrei să continui?
‎Pictorul tău preferat, Bob Ross.
‎- Fantastic! ‎- Pune semințele!
‎Pe măsură ce interesul a crescut,
‎am început să oferim ‎tot mai multe produse Bob Ross.
‎Ca să poată zâmbi în fiecare zi ‎când beau din cana Bob Ross.
‎Întreg repertoriul ‎celor de la Bob Ross Company
‎începea cu numele lui Bob.
‎Bob a murit. Bob nu era implicat.
‎Le pasă doar de control.
‎Vor să dețină toată șmecheria.
‎M-am săturat, să fiu sincer.
‎Bună dimineața! ‎Dosarul RSR Art SRL versus BOB Ross Inc.
‎Asta este mărturia ‎lui Robert Steven Ross.
‎Asta este mărturia lui Dana Jester.
‎Am decis să-mi pun numele ‎pe culori și pensule,
‎dar până și de asta îmi era teamă,
‎pentru că ei cred ‎că dețin în totalitate numele Ross.
‎Știam că m-ar fi dat în judecată imediat.
‎Avocatul ne-a sfătuit să-i atacăm noi.
‎E mai ieftin ‎decât să te dea ei în judecată ulterior.
‎Le place să intenteze procese.
‎Să vorbim despre clientul meu, ‎Bob Ross Inc.,
‎pe care îl voi numi „BRI”.
‎- Cunoști abrevierea? ‎- Da.
‎Au existat mai multe persoane ‎care au creat RSR?
‎- E un efort de grup. ‎- Și din cine era compus?
‎Eu, Lawrence și Steve.
‎- Iar Lawrence e Lawrence Kapp? ‎- Da.
‎LAWRENCE KAPP ‎FOST ANGAJAT, MARTIN F. WEBER
‎Tatăl meu deținea compania Martin Weber,
‎cel mai vechi producător ‎de materiale de pictură din SUA.
‎Aceasta este mărturia dlui Lawrence Kapp.
‎4 MAI 2018
‎Cât timp după ce v-ați alăturat ‎companiei Weber în 2001
‎au continuat aceștia să producă ‎produse cu brandul Ross pentru BRI?
‎Până în 2016.
‎Și v-a afectat în vreun fel
‎decizia de a lăsa contractul să expire ‎când ați aflat?
‎Eram foarte îngrijorat.
‎Eu am propus ideea de a produce
‎culori și pensule Robert Stephen Ross.
‎Eu și Steve am vorbit în iulie 2016.
‎Lawrence i-a propus ‎să producă culorile, deci…
‎Mi s-a spus
‎că nu pot face așa ceva
‎din cauza numelui său de familie.
‎Doar dacă deținea drepturile ‎pentru numele tatălui său
‎și de folosire a imaginii sale.
‎Bob Ross Company, ‎în anul de după moartea lui Bob,
‎i-a dat în judecată pe a treia soție ‎a lui Bob, Lynda Ross, și pe Jimmie Cox,
‎ca să le ia picturile și alte obiecte.
‎Pensulele folosite de Bob,
‎paleta folosită de Bob la televizor.
‎Voiau toate tablourile din casa lui.
‎Cum ai descrie relația ta ‎cu unchiul tău, Jim?
‎Tumultuoasă.
‎A fost mereu așa?
‎Da, dacă mă gândesc bine.
‎Nu m-am gândit niciodată la asta, dar da.
‎Steve încerca să afle
‎dacă deținea drepturile ‎la numele tatălui său.
‎Tot căutând, zice deodată:
‎„Doamne!
‎N-o să-ți vină să crezi ce am găsit.”
‎PRIMA MODIFICARE ‎A ACTULUI FIDUCIAR REVOCABIL
‎Era prima modificare ‎a actului fiduciar Bob Ross.
‎Eu și unchiul Jim aveam toate drepturile ‎de proprietate intelectuală.
‎Tot ce n-a cedat tatăl meu la BRI.
‎A conceput actul fiduciar ‎fiindcă eram tânăr
‎și știa că probabil Jim ‎era mai responsabil decât mine
‎și că ar fi mai bine ‎ca el să controleze lucrurile.
‎Unchiul tău Jim ți-a spus vreodată ‎despre înțelegerea
‎la care a căzut cu BRI?
‎Categoric nu. Nu.
‎E corect, nu-i așa, ‎că în acordul de înțelegere
‎din 1997, pe care l-am analizat,
‎Jimmie Cox, în numele companiei,
‎cedează toate drepturile de proprietate,
‎operele de artă ‎sau alte bunuri ale BRI către BRI?
‎Asta susține acest document.
‎Ce-i asta?
‎7 MAI 2018
‎Unchiul meu le-a cedat drepturile,
‎în ciuda dorinței tatălui meu.
‎JIMMIE COX A REFUZAT SĂ FIE INTERVIEVAT
‎PE MOTIV CĂ S-AR TEME ‎DE UN PROCES INTENTAT DE KOWALSKI
‎Când Bob Ross Company, în '96,
‎au contestat ‎și moștenirea, și actul fiduciar,
‎Jimmie, ca să scape de proces, ‎a semnat contractul cu BRI.
‎Și Lynda a făcut același lucru,
‎a cedat drepturile la BRI.
‎În acordul de conciliere ‎erau menționate înregistrări.
‎Tatăl meu nu prea discuta cu noi ‎despre afacere,
‎fiindcă nu îi permiteau soții Kowalski,
‎dar îi înregistra la telefon.
‎Ei l-au învățat cum s-o facă
‎și știa că, pe viitor,
‎se va isca un război cu familia Kowalski.
‎ÎNREGISTRĂRI PREDATE COMPANIEI BRI
‎Înregistrările făceau parte din dosarul
‎pe baza căruia ‎i-au dat în judecată ultima soție.
‎Probabil că le-au aruncat,
‎ca să nu afle nimeni
‎ce s-a spus.
‎FAMILIA KOWALSKI ‎A FOST INVITATĂ SĂ PARTICIPE LA FILM
‎RE: DOCUMENTAR DESPRE BOB ROSS
‎VĂ ANUNȚĂM CU REGRET ‎CĂ NU DORIM SĂ PARTICIPĂM.
‎PROTEJĂM TOATE ASPECTELE ‎CE ȚIN DE PROPRIETATEA INTELECTUALĂ
‎PENTRU A NU FI FOLOSITE FĂRĂ AUTORIZAȚIE,
‎INCLUSIV PARTICIPAREA AVOCATULUI NOSTRU.
‎VĂ RUGĂM SĂ AVEȚI GRIJĂ
‎SĂ NU ÎNCĂLCAȚI ‎DREPTURILE COMPANIEI BOB ROSS INC.
‎Au vrut să fure numele tatei.
‎Și au reușit.
‎ÎN IUNIE 2019, STEVE A PIERDUT ‎PROCESUL CU BOB ROSS INC.
‎Tot speram să pot face apel.
‎Ne-am confruntat cu lipsa de finanțare.
‎Avocatul meu a spus că 90.000
‎ar fi de ajuns ca să câștigăm cazul.
‎Nu am reușit să obțin cele 90.000
‎și nu a mers cum mă așteptam.
‎Apelul era condiționat de bani
‎și nu i-am putut obține.
‎BOB ROSS INC. DEȚINE TOATE DREPTURILE ‎LA NUMELE LUI BOB ROSS.
‎Steve s-a întors în Florida, s-a izolat
‎și nu a mai răspuns la telefon.
‎Dar, într-un final, ‎l-am trezit la realitate.
‎L-am scuturat puțin.
‎I-am zis: „Nu-ți irosi viața! ‎Tatăl tău nu ți-ar dori așa ceva.”
‎VOPSEA ALBĂ BOB ROSS
‎Când am început să pictez din nou…
‎mi-am dat seama ‎că pot să-mi folosesc emoțiile
‎ca să creez ceva.
‎Familia Kowalski ‎a făcut milioane de dolari
‎exploatându-i numele și imaginea.
‎Dar el a făcut mulți oameni fericiți.
‎Asta contează.
‎E incredibil ce poți face ‎cu o banală pensulă de 5 cm,
‎dacă exersezi puțin.
‎Și nu durează prea mult.
‎Ne scriu oameni ‎care n-au pictat niciodată,
‎care realizează picturi superbe.
‎Au învățat să-și creeze ‎propriile capodopere.
‎De aici satisfacția.
‎Faptul că oamenii fac asta
‎și se bucură de succes…
‎Așa.
‎Pentru mine, primul pas în a realiza ceva
‎e să crezi că poți s-o faci ‎și știu că poți.
‎Eram într-o depresie profundă, ‎care m-a ținut un deceniu.
‎Am încercat să-mi iau viața.
‎Am încercat să mă sinucid.
‎Stăteam în sufragerie într-o zi ‎și mă gândeam
‎la maniera în care aș face-o, ‎apoi a apărut Bob Ross la TV.
‎Tot ce trebuie să faci ‎e să creezi o viziune în minte
‎și să crezi că poți s-o faci.
‎Pentru că putem face orice în viață ‎dacă avem încredere în noi.
‎Dacă ești destul de încrezător, ‎orice e posibil.
‎Orice e posibil.
‎Bob Ross a apărut din senin
‎și m-am regăsit în el.
‎Îi pasă.
‎Mi-a salvat viața. Chiar a făcut-o.
‎A trebuit să merg la Urgențe
‎pentru că aveam probleme cu sarcina.
‎Rinichii mei nu mai funcționau.
‎Ficatul meu nu mai funcționa.
‎Singurul lucru pe care-l puteau face
‎era să-mi întrerupă sarcina.
‎Și a fost greu.
‎Mi-a fost greu să accept.
‎Prima dată când am pornit televizorul, ‎l-am văzut pe Bob Ross.
‎Când pictezi, te uiți la tablou ‎și decizi ce te face fericit.
‎Asta e lumea ta.
‎Nu există corect sau greșit, ‎dacă te face fericit și nu faci vreun rău.
‎Bob mi-a readus pofta de viață în suflet
‎și mi-a oferit bucuria pe care nu știam ‎c-o pot trăi prin pictură.
‎Asta urmărea Bob Ross prin pictură.
‎Să-i învețe pe oameni că pot fi valoroși.
‎Că pot fi importanți pe lumea asta.
‎Superb, Steve. Absolut superb.
‎Tipul ăsta chiar știe să picteze.
‎Aș face bine să am grijă, ‎să nu-mi ia locul la televizor.
‎Nu cred că tatăl meu a știut ‎ce impact a avut asupra oamenilor,
‎chiar și la final, ‎chiar și când a prins amploare.
‎Nu a știut niciodată cât de iubit era.
‎E greu de descris ‎atracția pe care o emana Bob.
‎Avea de-a face cu talentul său de pictor,
‎cu vocea lui,
‎cu felul în care vorbea cu oamenii.
‎Avea un impact enorm ‎asupra oamenilor care-l cunoșteau.
‎Amintirea lui Bob trăiește prin noi toți,
‎iar moștenirea lui,
‎prin toți fanii lui.
‎Mi-a spus înainte să moară
‎că voia ca lumea să-și amintească de el,
‎dar să nu fie tristă.
‎Ne e dor de tine, tată.
‎Ne e dor tuturor.
‎L-am întrebat odată:
‎„Ce vrei să dovedești lumii?”
‎Și mi-a zis:
‎„Ceea ce facem noi aici ‎va rămâne pe vecie.”
‎Bibliotecile din toată țara ‎se umplu în fiecare săptămână
‎cu oameni care vor să creeze.
‎Am pictat ca Bob Ross
‎în timp ce-l priveam pe Bob Ross, ‎îmbrăcați ca Bob Ross.
‎- Îl știți pe Bob Ross? ‎- Da!
‎E aproape ca un prieten.
‎Bine, ia uite!
‎Exact ca el.
‎Arta lui Bob Ross e terapeutică?
‎Fiindcă e foarte relaxant să-l privești.
‎Bine ai revenit! Mă bucur că mă urmărești.
‎O să punem un tufiș fericit aici.
‎Eu sunt Bob Ross.
‎Rămânem la aceleași culori.
‎În loc să ridici cuțitul de pe pânză, ‎dă o tușă neregulată cu el!
‎Și înclină-l pe parcurs.
‎E greu să le spui oamenilor unde greșesc
‎și poate și mai greu să accepți
‎că te-ai ales cu o coincidență fericită.
‎De multe ori, m-am întrebat ‎dacă nu cumva greșelile tale
‎te învață mai mult decât succesele tale.
‎Dacă ai succes, treci la următorul lucru.
‎Dar când faci o greșeală
‎sau ai parte de o „coincidență fericită”, ‎cum zicea Bob,
‎înveți moduri noi de a o corecta
‎și, prin procesul de învățare, ‎te dezvolți.
‎Ce părere ai despre acest tablou?
‎Cred că e reușit.
‎Foarte frumos.
‎Sper că tuturor le-a plăcut să privească ‎cum ai pictat tabloul ăsta frumos.
‎În numele întregii noastre echipe,
‎îți doresc pictură fericită!
‎Doamne ajută!
‎În numele fiului meu, Steve, ‎mulțumesc că ne-ai urmărit.
‎Pe data viitoare!
‎În prezent, Steve și Dana ‎continuă să predea lecții de pictură
‎oamenilor din toată țara.
‎După finalizarea filmului,
‎Bob Ross Inc. i-a contactat ‎pe realizatori.
‎Familia Kowalski neagă că relația lor ‎cu Bob Ross a fost destrămată.
‎De asemenea, neagă că Annette și Bob ‎au avut o aventură.
‎Kowalski continuă ‎să conducă Bob Ross Inc.,
‎care generează milioane în fiecare an ‎de pe urma numelui lui Bob.
‎În ciuda intențiilor lui Bob,
‎Steve nu a primit nicio parte din profit.
‎Subtitrarea: Laura Somandru