Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Bob Ross är van att måla ett landskap på 26 minuter,
lite snabbare än ett avsnitt i hans populära tv-serie:
The Joy of Painting, "måleriglädje".
Hej, jag är Bob Ross.
Om det är första gången för dig, vill jag be dig att hämta penslar och färg
och tillbringa en halvtimme med naturens mästerverk.
Jag tror att vi alla nån gång har velat måla en tavla.
Jag tror att vi alla har en konstnär dold inom oss.
Vi ska försöka få fram konstnären i dig.
När man målat ett tag börjar man se saker i målningen.
När du ser dem, utnyttja dem.
Utnyttja dem, använd dem. De är en gåva.
Använd dem.
Det är därför jag målar - jag kan skapa den värld jag vill ha,
och göra den så lycklig som jag vill.
Titta på nyheterna om du vill höra om allt elände.
Vem är det här?
Det är Bob Ross! Universums kändaste målare!
Här står mannen som skapar så mycket magi en halvtimme i tv varje vecka.
Bob Ross målade den här. Är den inte fin?
I dag får vi träffa min son, Steve.
-Steve, fint att ha dig här. -Tack, pappa.
Jag har velat berätta om det här i alla år.
Ja, länge.
Jag har haft det jobbigt, inget snack om saken.
Den bästa bergmålaren är nog min son, Steve.
Den rackaren. Han vet hur ett berg ska målas.
Kanske hälsar han på innan säsongen är slut.
Han kunde ju förstås aldrig säga nåt om det.
Han höll alltid ganska tyst om hela grejen.
Det lär bli svårt att få folk att prata i den här filmen.
Utan tvekan.
Det de gjorde var skamligt. Och folk borde få veta det.
De borde få veta.
På min målarduk är jag envåldshärskare.
Jag kan alltid fly till min duk och skapa den illusion jag vill ha.
Dags för pratshow med Regis Philbin och Kathie Lee Gifford.
Hej, allihop. Hej, Regis.
Hej! Kul att se er allihop. Tisdag 3 december 1991.
Där borta står Bob Ross. Jag trodde han skulle måla våra porträtt.
Bob tittar på oss och målar ett berg.
Han är mest känd för sina landskap, Regis.
-Kan du göra porträtt? -Inte så bra. Jag gör träd och buskar.
-Du är bra på buskar och träd. -Målar du ur minnet?
Jag bodde i Alaska i 12 år så många motiv är därifrån.
Hur mår du?
Trött.
BOB ROSS - VIT OLJEFÄRG
Det var så länge sen.
Jag måste lirka fram minnena.
Pappa började med att måla gamla vaskpannor tillsammans med mamma.
Han älskade att måla när vi träffades.
Ibland målade han till två på natten, och gick till jobbet klockan åtta.
Bob var i flygvapnet.
Han kommenderades till Alaska.
Vi gifte oss.
Och några månader senare blev jag gravid med Steve.
Bob älskade skogen, djuren, träden.
Älskade dem.
Jag tittar mycket på naturen. Om det är nåt man lär sig av att måla,
är det att se naturen med andra ögon.
Bob trodde på att göra nåt som var meningsfullt,
nåt han tyckte om.
Måleriet var hans stora grej.
-Ska han börja på en ny nu? -Och avsluta den.
Han gör en målning på 30 minuter. Är det bakgrunden? Gör du den först?
Med den här lilla penseln målar vi en fin liten bakgrund.
-Ja. -Han är en glad fyr, våran Bob.
Jag visar hur.
En glad fyr. Du, Bob, du får dubbelt betalt om vi får klippa dig.
Alla undrar om du är permanentad.
-Är det naturligt? -Ska du avslöja min hemlighet?
Folk betalar dyrt för att få sånt hår.
-Gud gav dig det, va? -Gud och min frisör.
Han var alltid en hårkille. Han älskade att ha olika frisyrer.
Det ser man ju på hans afro i tv.
Det var ingen riktig afro, den var permanentad.
Bob brukade säga att han lämnade in lockarna på service.
Och jag minns ju hur han målade.
Varje dag var det jag som tappade hakan
när jag såg dessa vackra konstverk som bara dök upp.
Hej.
-Ska vi börja på baksidan? -Visst.
Vi går till baksidan så får du visa oss hans ateljé.
-Vi ska se var måleriglädjen började. -Vi kollar.
Jag träffade Bob första gången för 42 år sen.
Han skulle gå på målarkurs hos mig.
Det första uppdraget jag gav dem var
att måla en bild av det de älskade mest av allt.
Jag såg direkt att han var en skicklig målare.
Så en sak jag definitivt inte vill göra
är att få det att verka som om jag var Bobs lärare.
Kursdeltagarna brukade lägga ifrån sig penseln
för att gå och se vad Bob gjorde.
Och han älskade att ha publik - från första början.
Pappa började måla i traditionell stil, men tröttnade på det.
Han var en sån som kunde hålla på med ett projekt,
men i huvudet redan vara halvvägs in i nästa projekt.
Han var alltid upptagen med en massa olika planer
hellre än att bry sig om vad som hände där och då.
Mina föräldrars förhållande var inte bra.
Till slut skilde de sig.
Då bodde vi i Spokane i Washington.
Sen träffade han Jane Zanardelli.
Hon hade varit sekreterare på flera flygvapenbaser vi bodde på.
Hon var störtkär i pappa.
Och han älskade henne djupt.
Men pappa tänkte alltid på nästa tavla.
OLJEMÅLERIETS MAGI
Hurra! Det är vad vi måste göra.
Jag måste in i den allsmäktiga bubblan.
Bob såg en video med William Alexander,
och han blev tagen av att se vad William gjorde.
Jag blev nästan arg första gången jag såg Alexander på tv.
På några minuter gjorde han nåt som tog mig flera dagar.
Det ska gå fort. Håll inte på i timmar. För många detaljer här.
Folk som inte målar, skulle tro att han jobbat i ett år på tavlan.
En oljemålning kan ta dagar, månader eller år att måla.
Bill Alexander ökade takten med sin vått-i-vått-teknik.
Först lägger vi på magiskt vitt.
Han grundar duken med gesso: vit, grå eller svart.
En aning berlinerblått.
Inte för mycket färg.
Sen lägger han oljefärg på det.
Det riktiga namnet är "alla prima", på första försöket.
Det ger möjligheter man inte har med torr färg.
I mitten av 1400-talet användes det till hår och vissa tyger
för att ge effekt av struktur och rörelse.
Det mest kända exemplet på alla prima är nog impressionismen.
Alla prima är en väldigt gammal uppfinning.
Bob sa: "Jag skulle verkligen vilja träffa honom."
Han hade fått nog av militärlivet.
Han ville bara måla.
Jag kände en kvinna som hade bjudit in William Alexander till en studiecirkel.
Bob och William kom bra överens.
Jag såg Alexander på tv, och som miljontals andra blev jag kär i honom.
Efter ett år hittade jag Bill och gick i lära hos honom.
Jag lämnade flygvapnet och fick jobb på Magic Art Company som kringresande lärare.
Han undervisade utmed hela östkusten.
Han sålde färg och dukar och penslar,
som alltid var en stor del av de här programmen.
Jag träffade Bob Ross på köpcentret i Muncie 1982.
Han höll en måleridemonstration där.
Han fascinerade mig, för jag hade målat en del.
Vi hade mycket gemensamt och blev goda vänner.
En vithårig dam var där.
Hon hjälpte till med att sälja tavlor.
Senare fick jag veta att det var Annette Kowalski.
Jag vill presentera min kollega och vän Annette Kowalski.
-Välkommen, Annette. -Tack, Bob.
Pappa träffade Kowalskis genom Annette,
som gick en målerikurs hos Bill Alexander.
Annette var redan en duktig målare.
Det fanns inga platser på hans kurser,
men hon hörde att Bill Alexander hade en protegé vid namn Bob Ross.
Hon letade efter nåt och hittade det i Bob Ross.
Och inte bara målningen. Det var mer än så.
Hon kände sig återupplivad och inspirerad av Bob.
Jag hade förlorat en son och sörjde honom djupt.
Jag var förkrossad.
Det enda jag klarade av var att ligga på soffan och titta på tv.
Hon förändrades för alltid av sin sons död.
Annette behövde nåt som hjälpte henne ur depressionen.
Jag ringde Bob och sa: "Jag vet inte vad det är du har, men vi borde sälja det."
BOLAGSAVTAL
Hon bjöd hem honom och sa till Walt: "Den här mannen är magisk."
"Vi borde göra affärer med honom."
Jag tror inte att Bob förstod vad framtiden bar i sitt sköte för honom.
Han gjorde det inte bara för pengarna.
Men det var Kowalskis…
De uppmuntrade Bob att starta eget.
De var villiga att investera i hans firma
som med Bill Alexander som förebild höll kurser.
De gav honom hans nya karriär. Hans nya liv.
Det var innan nån kände till Bob Ross. Folk sa: "Vem är Bob Ross?"
En dag sa han: "Följer du med till Chicago?"
"Det blir en stor grupp, så jag behöver hjälp."
Gissa hur många som dyker upp i Chicago…
MÅLERIKURSEN INSTÄLLD!
För att spara pengar, och ha allt samlat på ett ställe,
med alla på samma arbetsplats, flyttade vi in hos Kowalskis,
i ett och ett halvt, två år.
Vilket var…väldigt intressant.
Walt och Jane skötte allt pappersarbete.
Det är två gifta par, men en man jobbar med den andres hustru och vice versa.
Vi lärde känna dem bättre och bättre.
Om man ville prata privat gick man till ett annat rum
så att man kunde prata utom hörhåll för de andra.
SEKRETESSBELAGT
Walter hade just gått i pension från sitt jobb på CIA.
Som många andra f.d. statligt anställda, använde han sina kontakter
för att lyckas i sina affärer.
Kowalskis spelade alltid in alla affärssamtal,
med en sugkopp på telefonluren, vilket jag alltid tyckte var så konstigt.
Ibland undrar jag hur det hade gått
om han inte hade slagit sig ihop med Annette och Walter.
Det kunde ha varit bättre för honom, och… Ja, jag vet inte.
Det är en sån där fråga man aldrig får svar på.
Lämna ett meddelande efter pipet. När du är klar kan du lägga på.
Ja, det är Dana Jester. Ring up mig.
Tack. Hej då.
Flera personer drar sig ur intervjuer för att de är rädda för Kowalskis.
Kowalskis är kända för att stämma folk. Det är det de är rädda för.
ÖVER TOLV PERSONER SOM KÄNDE OCH ARBETADE MED BOB
AVSTOD FRÅN ATT DELTA AV RÄDSLA FÖR RÄTTSTVISTER
Fem, fyra…
Jag överlämnar den allsmäktiga penseln till vår mäktige Bob.
Tack, Bill. Många i trakten vill gå vår kurs, så vi ska hålla en här.
Snart startar vi en kurs som föder fram nya allsmäktiga målare.
Mina föräldrar gjorde ett reklaminslag för tv.
Medan Bob målade, gick tv-stationschefen förbi och sa:
"Karln är ju helt otrolig. Vi gör en serie med honom."
De hade sett vad Bill Alexander lyckades med i sina program,
så Kowalskis tänkte att det kunde vara ett sätt att skapa ny publik,
vilket i sin tur kunde locka folk till deras studiecirklar.
En blygsam början som inte var ekonomiskt hållbar
blev så småningom väldigt ekonomiskt hållbar.
Vi filmade i ett gammalt hus.
Den svarta gardinen man ser täckte för eldstaden.
Videomixern stod i köket.
Vi har en vision i vårt hjärta som vi för över på duken.
Vi ska lära dig att göra det också.
Nu kör vi! Nu målar vi en tavla.
Han spelade in tre program på en dag, och det var mycket jobb.
Att måla och avsluta ett helt landskap på 28 minuter var tillräckligt svårt.
Det var bara början. Sen kom: "Vänd paletten hitåt",
"Snart är tiden slut", eller: "Hoppsan, duken föll av staffliet."
"Oj, den trillade med framsidan ner. Vad gör jag nu?"
Det är ditt verk. Du kan göra precis som du vill.
Men han lärde sig.
Börjar det bli spännande? Vill du måla med oss? Du kan om du vill.
FÖRSTA STUDION
Jag minns det inte ur den här vinkeln. Det var länge sen.
Det här kan vara första inspelningsplatsen.
Stället där jag var med såg lite annorlunda ut.
Titta där. Ja. De har massor av Bob Ross-grejer här.
Det här var studioutrymmet.
Vi vill bjuda in folk som vill hylla Bob.
Vi har satt ett kryss på golvet där vi tror att staffliet stod.
Vi vet att det flyttades runt i rummet.
Folk säger: "Jag kan inte rita en rak linje."
"Jag har ingen talang."
Struntprat.
Talang får man genom övning.
Om du är beredd att öva, så kan du göra det. Och det här är inget undantag.
I den andra säsongen tog han av sig glasögonen.
Han började förstå att det skulle gå bättre än han hade trott.
Jag jobbade med Joy of Painting från början och tänkte:
"Oj, det här blir roligt!"
Regi är så roligt. Jag gillar att säga åt folk vad de ska göra!
Först hade han en målning vid sidan om, så vi visste hur det skulle bli.
Men efter ett tag höll han allt i huvudet.
Vi har en minut kvar.
Jämt när jag signalerade två minuter kvar, då var det "dags för ett stort träd!"
Och jag säger bara det:
Jag visste aldrig om han skulle hinna bli klar.
Är du redo för stora tapperhetsprovet?
Här.
Men det är det som gör det roligt. Var modig. Chansa.
Okej. Här kommer provet nu.
Ett träd här.
Och genom att måla ett träd gör jag två saker:
För det första blir min regissör galen. För det andra flyttar det allt bakåt.
Det ger mer perspektiv.
Det var trolleri.
När Bob Ross gör fel, gör han som alla bra lärare:
Man tar det som det kommer. Sen rättar man till det.
Hej. Kul att du är med idag. Här sitter jag och knåpar.
Jag får brev från folk i hela landet där det står:
"Vad gör jag om jag är mitt i en målning och inte gillar den?"
Jag säger bara: "Vi gör inga misstag. Vi har glada små missöden."
Han struntar i idén om att man måste vara född med talang,
vara välsignad av Gud för att kunna måla, för det är inte sant.
Han ansåg att vem som helst kan skapa.
På en demonstration i ett köpcentrum kom en man fram och sa:
"Jag kan inte måla, för jag är färgblind. Jag ser bara gråtoner."
Idag ska vi måla i grått för att visa att alla kan måla.
Att han gjorde det visade hur godhjärtad Bob var.
Visste du att du hade sådan makt?
Du kan.
Du kan förflytta berg, träd och floder.
Vi börjar med nattsvart.
I vår värld kanske det finns ett glatt litet moln här uppe.
När jag var liten, brukade min bror Jim och jag ligga på ryggen på en äng.
Vi tittade på molnen och såg tokiga former i dem.
Du har säkert också gjort det.
Den Bob man ser på tv är väldigt nära den han var,
hur han förhöll sig till naturen, och till allt, faktiskt.
Idag har vi några gäster.
Det här är två vandringstrastungar, nåt av det sötaste som finns.
Vad gör du, va?
Han älskade naturen.
Han paddlade kanot på en sjö.
Han fångade lite fisk, men kastade alltid tillbaka dem.
Han behöll aldrig nån fisk.
"Jag jagar med kameran", sa han.
Det här är min fickekorre. Han hade ramlat ner från ett träd
och en dam frågade om jag ville ta hand om honom tills han kunde släppas fri.
Såg han ett skadat djur, gjorde han allt han kunde för att hjälpa det.
Jag har märkt nåt när jag reser runt och håller kurser…
Människor som målar är trevliga.
Alla jag nånsin träffat som målar är supertrevliga.
När tv-showen började blev alla kurser fullbokade.
Det var så många som själva ville bli lärare.
Så han startade lärarutbildningen.
De flesta av er har redan gjort det.
Stryk ut den tunna vita färgen på duken.
Ni har tittat så mycket på Bob, så ni vet.
Idag är jag både stolt och glad över att få presentera
en av landets bästa lärare och en nära vän till mig.
Det här är Dana Jester.
Dana reser runt i landet och lär tusentals människor The Joy of Painting.
Vi var upphovsmän. Vi var där från första början.
Min son Steve, han är en superduktig målare.
Han är så ung och älskar det.
Det är fint att unga människor tycker det är roligt.
Steve lär hundratals människor The Joy of Painting, måleriglädje.
Doppa penseln i färgen.
Och de små fälten mellan de mörkare,
dem kan man bara snudda vid.
Bob gillade spänningen i att se nya elever le
mot en ny, vacker målning.
Bob gjorde dem så lyckliga. Helt otroligt.
Det var som: "Har jag gjort det här? Nej…" Jo, det gjorde du.
Det handlar inte bara om måleriet.
Jag tror folk är medvetna om det, och gillar det.
Trots Ross framgång var han inte helt unik.
I början av 80-talet fanns det andra konstlärare på tv.
Vi började på tv 1983, samma år som Bob Ross.
Ross gjorde sin grej, sina landskap, och vi gjorde blommor.
Bob kunde säga: "Jag målar berg och träd."
"Om ni vill lära er måla blommor, gå till Jenkins."
På mässor åt Bob och jag ofta middag tillsammans.
Och efter middagen,
gick vi runt för att se vem som oftast blev igenkänd.
Bob vann alltid.
Berätta hur Bob var när kameran inte rullade.
Han var rolig.
Jag ska berätta en hemlighet. Han kunde vara rätt grov.
Han drog fräckisar innan vi började filma.
För att få oss att slappna av. Annars var han som framför kameran.
Han var rolig och hade en sån otrolig karisma.
Han var mer energisk privat, och han gillade snabba bilar.
Den här bilen har inga konkurrenter.
Chevrolets makalösa Corvette.
Han hade en Stingray 69:a, handgjord glasfiberkaross,
5,7-litersmotor, extra allt.
Han tog med mig ut i Corvetten en dag. "Nu blir det åka av, grabben."
Han ville inte skrämma folk, men han gillade att kittla dem. Det gillade han.
Kowalskis tog hand om företagets affärer
så att Bob kunde göra det han var bäst på: arbeta med människor.
Alla försökte bara göra sitt jobb.
Jane var enormt intelligent och en väldigt duktig administratör.
Hon lärde mig att ska man göra ett jobb, så ska man göra det ordentligt.
Och så Walt och Annette - de två familjerna hade en bra grej på gång.
Inom fem år verkade allt fungera väldigt bra.
Hans glädje och kärlek lyste upp rummet.
Jag kände mig som en del av familjen.
Varje morgon när han kom till inspelningen,
satt han på mitt kontor med sin kaffekopp och drog skämt.
Han lade armarna runt oss och retades med oss som en storebror.
Han hade ett hjärta av guld, men han var också en showman.
Jag tar fram vår mjuka moddlare, en väldigt mjuk liten pensel,
och stryker ut färgen lite.
Försiktigt.
Jag rör knappt duken, bara smeker duken lätt.
Så där.
Jag frågade varför han pratade så där.
Och han sa: "Bill Alexander lät alltid ganska skarp."
Jag använder den andra färgen till molnen.
Jag har så mycket gult så jag vill ha nåt annat.
Du vet, hans röst var hård. Han var väldigt energisk.
Pappa sa: "Jag tror att merparten av våra tittare är kvinnor."
"Många i publiken är kvinnor, så jag försöker med att viska."
Så han försökte nästan åstadkomma rena motsatsen till Bill Alexander.
För den uppåt.
Fluffa, burra och dra.
Så!
Älska dem.
Väldigt mjukt.
Att han kallade programmet "måleriglädje" är ju ingen slump.
Det passar in i det tidiga 70-talets gör-det-själv-tidsanda.
Vi hade The Joy of Cooking, och The Joy of Sex,
som var en vattendelare i bokbranschen.
Det är förståeligt att Bob Ross valde en liknande titel.
Hans röst är som ett lugnande medel, den är väldigt sensuell.
Han låtsas prata med en kvinna i sängen.
Det är sant. Han övade.
Han försökte vara lite sexig.
Jag pratar med en enda person när vi filmar, och jag är galen i den personen.
Vi är på tu man hand.
Folk tycker att de känner mig och jag tycker att jag känner dem.
Rör den knappt.
Smek den.
Snudda. Smek.
Skaka av det överflödiga.
Daska till den ordentligt.
Om du har frågor efter programmet, skriv en rad.
Vi försöker svara på alla frågor du kan ha,
bara det inte är för personligt. Nu ska vi se…
Den läser vi inte upp i tv. Den lägger vi åt sidan.
Bob höll på med en demonstration.
När han var klar med målningen sa han: "Steve, Dana, kom hit."
"Skydda mig. Kvinnorna förföljer mig och jag måste gå på toaletten."
-De slet av honom skjortan. -Galet.
Försökte rycka av ett hårstrå, vad som helst!
Bob var karismatisk, och en flörtis.
Han flörtade med mig och alla kvinnliga anställda.
Det var bara sån han var - en charmör. Men jag tror han ville få folk att må bra.
Annette hade blivit förtjust i Bob.
Jag minns en Bob Ross-träff i Daytona.
Alla ville bli fotade tillsammans med Bob. Men Annette var avundsjuk
på alla förhållanden som Bob hade med andra förutom med henne.
Annette gillade inte att Bob ägnade sig åt nån annan.
Det kan ha varit… Hon var nog lite svartsjuk. Inte vet jag.
-Jodå, på alla som kom nära Bob. -Ja, precis.
Berätta lite om din uppfattning om Bob och Annettes förhållande.
Ska vi prata om det…?
Var Bob och Annette ihop?
Det undrar alla.
Svaret är…
Steve kanske vet.
Ja, pappa och Annette hade en affär.
När vi var på de första mässorna på 80-talet
och hämtade dem på för att gå och äta, kom de alltid ut från samma hotellrum.
Vi fattade att de hade nåt för sig.
-Det här var väl på 70-talet. -Nej, på 80-talet.
-Alltså, alla låg med alla på den tiden! -Ja, ja. Tillbaka till…
Ni kan klippa bort det, men så var det.
Jag minns en julaftonsnatt.
Jag hörde dem gräla i sovrummet.
Jane frågade honom…
"Ligger du med den där kvinnan?"
Och sanningen kom fram.
Bob och Jane, de redde ut det.
Men det uppstod en klyfta mellan allihop.
Flera månader senare,
gick jag i korridoren, och Annette var i badrummet.
Jag gick förbi och dörren var öppen,
och hon satt där i mörkret på toaletten.
Hon hade en cigarett i munnen och, tror jag, två tända som låg i askkoppen.
Hon sa: "Steve…
…du är den enda som älskar mig."
Och jag liksom: "Oj då!"
Ja…
Det var nu maktkampen började.
När jag först träffade Annette verkade de vara nära vänner.
Men sen slutade hon komma.
Så jag vet inte om det var då deras förhållande började spricka.
Det var många av oss som slappnade av då.
Man kunde inte slappna av när hon var där.
Och det gjorde det lättare att samspela med Bob utan filter.
Hej. Idag är en årsdag för oss här.
Med den här tavlan har vi gjort 100 program. Är inte det fantastiskt?
Välkomna till den tionde Joy of Painting-säsongen.
Den 12:e… Den 13:e…
Den 15:e… Den 17:e…
…18:e Joy of Painting-säsongen.
När den här säsongen är över har vi gjort över 230 Joy of Painting-program.
MTV. Det är bara fluffiga vita moln.
Nästa gäst har skapat sin magi de senaste tio åren
i The Joy of Painting. Jag tittar jämt.
Han har skrivit flera böcker. Den senaste: "Det bästa ur The Joy of Painting."
Välkomna Amerikas favoritkonstlärare Bob Ross!
Hej, Bob. Kul att du kom.
-Hur hittade de dig? -Vi ville göra ett program,
och hittade en tv-kanal som ville satsa, och så satte vi igång.
De flesta målar inte. Ändå är det så fascinerande att se dig måla.
Det är kanske för att det händer på en halvtimme.
Vi redigerar inte. Det som händer, händer på riktigt.
När folk ser dig, känner de att de kan lära sig att göra det själva.
Det kan de verkligen.
Vi får 200-300 brev om dagen från folk i hela USA och i utlandet som gör det.
En dam var 93 när hon var med på sin första lektion.
Hon skrev igen när hon var 94. Hon hade haft utställning och inlett en ny karriär.
Det såg enkelt ut. Det tog några minuter och här är den.
-Kan du lära vem som helst att måla? -Ta fram paletterna.
Dra penseln genom den mörka färgen.
Tunt.
Lägg den bara där och tryck.
Bra!
Jättebra.
-Kolla, Bob! -Vad fint!
Titta på mig! Jag målar.
Jag var i New York nyligen, på ett evenemang i Central Park.
De hade bjudit dit oss och vi fick träffa en massa fantastiska New York-bor.
Jag var 12 år gammal och hade hört att Bob Ross skulle komma till Central Park.
Vi tog tåget in till Manhattan.
Vi visste inte var han var, men följde efter alla människor som bar på tavlor.
Folk hade kommit dit med sina målningar för att visa oss.
Det var verkligen en helt fantastisk dag!
Han tog sig tid med mig. Jag visade mina målningar.
Han signerade baksidan av min tavla.
Han var exakt som jag hade föreställt mig.
Central Park var avslöjande för mig. "Wow! Karln är verkligen populär."
Jag kunde inte fatta att så många kände till Bob Ross.
Ingen hade kunnat tro att han skulle bli känd.
Det är han som målar!
På tv!
The Joy of Painting är tv-historiens framgångsrikaste måleriprogram.
Jag vill tacka er alla väldigt mycket för ert stöd.
Ni har förverkligat en gammal mans dröm.
Folk älskar att ha hjältar.
Det är vad Bob blev.
Det är ingen tvekan om att Bob ville växa på den kommersiella fronten.
Han var intresserad av framgång, men inte på samma sätt som Kowalskis.
Det här med Bob Ross Corporation,
det handlade mer om att sälja färg, målarduk och penslar
än om att lära folk måla.
Om man hade frågat Bob Ross
hur mycket en färgtub kostade eller hur många målarpaket han sålde,
så hade han inte kunnat svara.
Välkommen tillbaka. Jag ska visa färgerna ifall du inte såg dem förra veckan,
så du kan se alla de färger som vi använder i varje säsong.
När Bob började i tv måste han hitta en färgförsäljare.
Ross och Kowalskis visste att Weber var vår sponsor.
Weber tillverkade färg,
så de tänkte: "Vi låter Weber göra våra produkter."
Han var kräsen och ville ha en produkt som var exakt som han ville ha den.
Färgsammansättningen måste vara exakt rätt
för att tekniken skulle fungera.
Men Walt ville tjäna rejält med pengar.
Allt handlar om mer vinst.
Bob lät honom inte spara på nåt.
Bob sa: "Jag vägrar sälja dåliga produkter som förstör mitt rykte."
Visst tyckte han att det världsliga var viktigt,
men han gjorde det inte bara för pengarnas skull.
Det grälades ofta om det här i telefon.
Han ville lära folk att måla,
men genom att sälja produkter
ville de utnyttja det för att tjäna pengar.
Det är din värld på duken. Du kan göra precis som du vill med den.
Du har oinskränkt makt.
Det är det enda stället i världen där jag har makt. Jag är diktator här.
Det är det fina med att måla så här. Man är fri.
Han ringde mig och beklagade sig.
Han var inte alls nöjd med utvecklingen.
Efter det gick det bara utför.
Där är min fru, Jane. Hej, Jane!
Och Annette, min kompanjon.
Jag vill tillägna den här målningen
till några personer som har möjliggjort The Joy of Painting.
Det är flera personer som jag verkligen vill nämna.
Mest av alla min fru, Jane.
Hon har stått bakom oss och fått allt att rulla på.
Det krävs nåt speciellt för att leva med en galning.
Jag minns att jag gick in i gästrummet,
och det var nog bara andra gången i mitt liv som jag såg pappa gråta.
Och…
Han låg i fosterställning på golvet.
Jane hade fått veta att hon hade cancer.
Det var inte långt efter det som Jane gick bort.
Jag vill tacka er.
Jag råkade nämna att jag har förlorat min fru.
Jag har fått hundratals kort
från folk i hela landet som gett mig sitt deltagande.
Jag tackar er av allt mitt hjärta för ert deltagande
och för att ni lät min fru vara en speciell person även i era liv.
DEN HÄR SERIEN TILLÄGNAS MINNET AV BOBS HUSTRU, JANE L. ROSS
Janes död tog honom hårt.
Jag minns att han sa:
"Hela mitt liv har gått åt helvete."
Mär man inte är på gott humör, kan bilderna bli mörkare,
för måleriet speglar ens humör.
Ibland är man inte ens medveten om det.
Med ljus på ljus har du inget.
Med mörkt på mörkt har du inget.
Så där. Det är som livet.
Man måste ha sorg ibland, så man vet när det blir bättre. Jag väntar på det nu.
Två, tre veckor efter att Jane dog,
sa läkaren att pappa hade non-Hodgkin-lymfom.
Sen tvättar vi penseln med thinner.
Skaka den.
Daska till den ordentligt.
Med vått-i-vått-tekniken behöver man en hel del thinner.
Nästan varje avsnitt skulle han daska penseln.
Skaka den.
Och ångorna från all thinner svävade ju upp i hans näsborrar.
Över hela rummet.
Redan på den tiden hade jag mina betänkligheter.
Ta en aning thinner på penseln och dra den genom färgen.
Jag undrar om det kanske hade nåt med hans lymfom att göra.
Jag är ingen läkare, så det är en teori.
Vi tvättar båda två när vi ändå är i gång.
Så där!
Han sa: "Om jag inte har långt kvar, så ska jag göra så mycket jag kan."
"Showen fortsätter."
Hej. Jag är Bob Ross. Välkomna till den 26:e…
Den 28:e… Den 30:e Joy of Painting-säsongen.
Fortsätt tvärs över hela duken.
Kanske står det några små träd långt borta i fjärran.
När jag tänker tillbaka så var Bob verkligen i arbetstagen.
Han ville göra minst tre avsnitt om dagen. Vissa dagar blev det ännu fler.
Ha lite roligt.
I dag kan du vara galen. Bara snurra runt.
När man tittar på de sena säsongerna lider han verkligen av cancer.
Han värnade om sitt privatliv.
Det var så Bob ville ha det.
Lite övning, och du blir förvånad över vad du kan göra.
Varje dag är en gåva.
Nåt nytt händer på duken.
Här är ett glatt litet träd. Kanske ett glatt litet moln.
Glada små duttar.
Våra program visas utomlands nu.
Undrar hur de översätter "duder" (dutt).
TURKIET
Folk över hela världen har en gemensam nämnare.
Alla älskar att måla.
Vi visste att precis när han började bli bättre än nånsin tidigare,
hade "nedstängningen" inletts.
Vi tvättar vår gamla pensel.
Jag tror han använde arbetet till att skingra tankarna.
Varenda dag får jag brev från folk som aldrig har hållit i en pensel förr.
De har provat det här, och det funkar.
De har funnit en helt ny värld.
Jag har träffat många deprimerade personer som har målat sig ur sin depression.
Det är viktigt att uttrycka sig med den sortens symbolik
och få fram känslorna.
GÖR KONST INTE KRIG
Jag glömmer aldrig när jag hörde att Bob hade cancer.
Programchefen kallade in mig på kontoret och stängde dörren.
Jag tror han berättade för mig först.
Han sa att Bob hade cancer. Det chockade mig att han inte sagt nåt.
Han ville inte att jag skulle tänka på det på jobbet.
De här programmen är höjdpunkten i mitt liv.
Att måla tillsammans med dig, var du än är.
De senaste 13 programmen har varit så fina.
Den gamla klockan säger att det är dags att avsluta programmet, och hela serien.
Under den tiden tror jag att Kowalskis blev oroliga.
Om Bob dör, dör deras firma.
Hej, jag är Annette Kowalski.
Bob Ross har bett mig att visa er The Joy of Painting Flowers.
En dag på vår konstkurs i Florida kastar en dam en bok på mitt bord:
Annette Kowalskis blomsterbok.
Det står att Annette har jobbat så hårt i många år
med att utveckla den här nya måleristilen.
Jag höll på att få en hjärtattack.
Annette hade tagit mina diagram och kopierat dem nästan helt och hållet.
Hon använder nästan exakt samma ordalydelse som vi.
I Kathwrens bok sitter hon i den här korgstolen.
Annette sitter i samma sorts stol,
i samma pose.
Är du redo att börja måla?
Vi vinklar våra drag bakåt.
Du vickar ner färgen i mitten och vinkla dragen bakåt.
Annette gjorde blomstermålningar.
Jag sa: "De ser ut som Jenkins-målningar. De är nästan kusligt lika.
Och vad lustigt att penslarna ser likadana ut."
Sen början av 80-talet hade vi utformat penslar med grävlingsborst.
Plötsligt säger Webers vice VD:
"Ni får sluta med grävlingsborst. De står på listan över utrotningshotade arter."
Vi tycker att Bobs nya blomsterpenslar är väldigt spännande.
Men gissa vad? När Annette lanserade sitt sortiment,
hade de jättefina penslar med grävlingsborst.
Bob var tillsammans med Annette så mycket. Hur kunde han inte veta?
Annette ska måla en liten blomma nu.
-Hon ska ta över en stund. Vi ses senare. -Tack ska du ha.
Men vad kunde han göra? Hon ville kontrollera hela konstmarknaden.
Vår försäljning gick ner och kanalerna lade ner våra program.
Hon gjorde det för att slippa konkurrens från oss.
Hon ville ha bort oss.
Pappa blev sjukare och vi visste att vi skulle bli tvungna att ta hand om honom.
Det förändrade hur jag tänkte.
Varför gjorde han det han gjorde?
Vad ville han med det han gjorde för mig?
Varför drev han på så hårt?
Det är min stora glädje att få presentera nån jag är enormt stolt över.
Min son, Steve. Jätteroligt att ha dig med här, Steve.
-Tack, pappa. -Gör en supermålning. Vi ses sen.
Okej.
Pappa ville att jag skulle göra många program, men det ville inte jag.
Han ville bara mitt bästa, sa han, och att jag skulle bli mer framgångsrik än han.
En gång sa han till och med att han inte målade så bra som han kunde,
för han ville göra det lättare för mig när jag en gång tog över programmet.
Allvarligt?
En kille målar bättre berg än jag.
Min son, Steve. Du kanske har sett honom i nåt annat avsnitt.
Han är nog en av de bästa bergsmålarna jag känner till.
Han är inte med i den här säsongen. Jag kanske kan få med honom i nästa säsong.
Det pågick en maktkamp, kan man säga.
Vi grälade med varann vid en tidpunkt.
Jag ville göra min egen grej, och han ville att jag skulle göra det han gjorde.
Det gick några år när vi inte pratade mycket med varann.
Jag är fortfarande rätt arg på mig själv för det.
Om ens föräldrar säger åt en att göra nåt,
är det ju inte för att de är taskiga utan för att de bryr sig.
De älskar en och vill ju bara ens bästa.
När han blev svagare…
…började vi prata mer igen.
Vi hade en hel del diskussioner
om sånt han aldrig nämnt förut.
När de startade inrättades en omröstningsprocedur.
När Jane dog förlorade han en röst.
Plötsligt spelade Bobs åsikter ingen roll.
Det var mer eller mindre:
"Vi ska göra som vi vill och du ska göra som vi säger."
Efter Janes död vet jag att det bråkades en hel del
för att Bob inte fick fritt utrymme att vara Bob.
Han hade bestämt att han inte skulle göra en ny säsong med Kowalskis.
-Hej på er, barn. -Bob!
Hur mår ni idag?
-Jag mår bra. -Okej.
Pappa hade alltid velat göra en tv-serie för barn.
Han ville öppna upp konstvärlden för de unga.
Om en unge i 11- eller 12-årsåldern
möts av negativitet vad gäller hennes konstnärliga försök,
slutar de ofta helt.
Bob kände att det fanns en självklar publik bland barn.
Jag läste en hederlig gammal saga häromdagen.
Han ville verkligen göra det, men det var då han blev allvarligt sjuk.
Han hade peruk.
Kowalskis var arga för att Bob såg sjuk ut.
Men han insisterade på att han kunde göra tv-serien.
Walt och Annette var helt emot det.
De tyckte båda Bob var deras produkt som de hade skapat från grunden.
De ville inte att folk skulle veta att han var sjuk.
När pappa i princip var döende,
gick vi två över till Kowalskis hus.
Vi gick till gästrummet
och jag lade Bob på sängen.
Annette började prata med mig med dörren stängd, så att Bob inte kunde höra.
Hon sa: "Du måste gå in dit och få Bob att skriva under."
Hon sa att det var ett kontrakt på ett minnesmärke som de ville resa för Bob.
Det såg ut som om de försökte få Bob att överlåta sitt namn på dem.
Jag vägrade, och Annette blev arg och frustrerad.
Han ville inte överlåta rättigheterna till sitt namn.
Det hindrade dem inte från att försöka.
De visste att han var nära döden, och blev allt mer desperata.
De bråkade om vem som skulle äga hans namn när han var död.
Det höll på dagligen i flera veckor.
Jag gillar att måla för det ger mig frihet.
I mitt liv är det bara då som jag är helt fri.
Bob bestämde sig för att enda sättet att kringgå problemen med Kowalskis
var att gifta sig med en sjuksköterska som han hade känt i några månader.
Han försökte göra förberedelser
så att hans halvbror och hans son Steve skulle fortsätta hans verk.
Han skrek bara om han var extremt arg.
Det bästa med den här tekniken är att man får ur sig all frustration och ilska.
Jag hörde honom skrika: "Jag ger er inte mitt namn. Ni får inte mitt namn."
Mitt sista telefonsamtal med Bob var i juni 1995.
Han visste vad som hände.
Han sa att han inte ville ha nåt att göra med BRI eller The Joy of Painting.
Han sa: "De försöker stjäla mitt namn medan jag ligger för döden."
Vi pratade lite längre och jag sa att jag skulle hälsa på.
"Nej, jag vill inte att du ser mig sån här. Jag väger 38 kilo.
Minns mig som jag var när vi sist sågs."
Han…
Han hade inget hår.
Han var så otroligt mager.
Vi fick fukta hans läppar.
Han kunde inte dricka. Han kunde inte svälja.
Jag såg min hjälte falla sönder.
Vi försökte göra det bekvämt för honom…
…men han hade så ont.
Jag fick hjälpa honom sitta upp.
Och han sa:
"Du är så stark."
När pappa gick bort sa Annette nåt som jag aldrig glömmer.
Hon sa "Är du inte glad att det är över?"
Och jag tänkte: "Vad menar du? Är jag glad att pappa är död? "
Jag förstod inte vad hon pratade om
för varenda extra sekund jag kunde fått…
Varenda sekund…
…hade varit…
Jag hade gett vad som helst.
Kowalskis kom inte på hans begravning, på Bobs begravning.
Ännu värre, de försökte till och med hemlighålla begravningen.
Jag minns inte vem som ringde och sa:
"Bob har gått bort." Och: "Berätta inte för nån."
Och "Ta nästa flyg till Florida."
Helt sjukt.
Det var bara 30, 40 personer där.
Jag fick veta att han hade gått bort genom att läsa det i Newsweek.
Jag var alltid lite bitter mot företaget för att de inte kontaktade mig.
Jag hade velat gå på hans begravning.
Men så blev det inte.
De ville att folk skulle tro att han levde. Och många gjorde det.
Än idag har jag fått berätta för folk att han är död.
NEW YORK TIMES, 13 JULI 1995 DÖDSANNONSERNA
BOBBY ROSS, 52, AVLIDEN MÅLADE I TV
Efter hans död blev allt annorlunda för mig,
i hur jag tänkte på allt.
Hur jag tänkte på livet och döden och allt däremellan.
Jag fick nog ett mindre nervöst sammanbrott.
Efter Bobs bortgång
tänkte jag…
"Och nu, då?"
NEDERLÄNDERNA
Jag började arbeta på Bob Ross Inc 1995.
Efter hans död frågade de mig om jag kunde lansera Bob Ross i Europa.
Jag sålde programmet till tysk tv.
Jag tog upp beställningar på färger, penslar och böcker.
Walt Kowalski var min huvudkontakt,
men vad gäller affärerna handlade det bara om min avdelning.
I början, efter Bobs död
tror jag att Kowalskis var väldigt sorgsna.
Men sen började jag märka förändringar inom firman.
De började kräva mer av de auktoriserade Ross-lärarna.
Ross-eleverna sa att det var som att gå på äggskal på lärarkurserna.
Första dagen slänger ledningen fram ett kontrakt.
Studenterna ombads att skriva under nåt som kallades riktlinjer,
men som egentligen var ett kontrakt.
Man får inte marknadsföra några andra konstnärer.
Man får inte använda andra produkter förutom Ross-produkter.
De hade en förslagslåda.
Jag kallade det spionlådan.
Man skulle ringa om nån av ens elever eller en annan lärare
hade gjort nåt som bröt mot riktlinjerna på nåt sätt.
En av våra vänner, första dagen hon var där, fick en klapp på axeln.
De sa: "Packa dina färger och penslar. Säg inget till nån och gå."
Hon hade sagt till de andra eleverna att hon ville gå en Jenkins-kurs.
Det här hade rapporterats i förslagslådan.
Jag levde under kommunistiskt styre i Vietnam i fem år, varav tre år i fängelse.
BRI:s metoder påminner om livet under en kommunistregim.
Alla skulle misstänka varann.
De hade full kontroll och kunde agera i Bob Ross namn,
fast Bob Ross aldrig var inblandad.
Vad hade Bob sagt om det om han varit i livet?
Jag tror att Bob Ross eftermäle befläckas av företagets delägare.
En dag när jag gick runt på lagret…
Jag såg ett bord fullt med målningar.
Och jag såg en kille med en fin pensel i handen
som målade dit Bob Ross signatur på målningen.
Jag tänkte: "Karln är död, och nu signerar nån annan en Bob Ross-målning. Vad händer?
Många kan måla nästan exakta kopior av Bob Ross, och man ser inte skillnaden.
Jag ser ingen skillnad. Det kan ingen.
Skillnaden är nog signaturen,
men inte ens då vet man om den är äkta.
-Walt, är det en Bob Ross? -Det är en Bob Ross-målning.
Nån sa att det var det.
Jag känner igen en Bob Ross-målning.
Vad säger du om att den enda som är auktoriserad
att verifiera en Bob Ross-målning är Annette Kowalski?
Det är skitsnack.
Förlåt, struntprat.
Det var när jag såg den där killen som jag fattade att nåt inte stämde.
Bob Ross Company visste att de var Webers största kund.
Walt sa till mig att de hade rätt att granska Webers räkenskaper.
De granskade Webers räkenskaper och hittade nåt som inte stämde.
Ledningen för BRI sa: "Det enda ni behöver göra är att kicka ut Jenkins.
Dumpa hans måleriprodukter, sluta sponsra hans tv-program
och sparka ut honom."
Vi hade kontrakt med Weber i 16 år.
Superlojala mot Dennis Kapp, fast de slutade boka våra kurser.
Vi sa till Dennis: "Vi vet vad Kowalskis gör."
Han sa: "Det är bara affärer. Ta det inte personligt."
Vi tog det personligt.
Vi var pionjärer inom hobbyhantverket.
Vi lever, andas, äter och sover med konsten dygnet runt.
Plötsligt en morgon var vi arbetslösa!
Att ha kontrakt med Weber
var det största och värsta som kunde ha hänt oss.
Kowalskis hade ingen som helst önskan att sprida lycka eller glädje.
De var bara intresserade av pengar.
Det tillverkas så många Bob Ross-produkter nu.
Kaffekoppar.
T-shirts, pyjamas, filtar,
lunchlådor, pussel.
Bläckpennor. Ska jag fortsätta?
-En Bob Ross-chiakruka. -Fantastiskt.
I takt med att intresset ökar har vi försett folk med Bob Ross-produkter.
Så att de kan le varje dag när de dricker ur Bob Ross-muggen.
Allt som Bob Ross Company trumpetade ut över världen
var Bob Ross hit och Bob Ross dit. Bob var död. Han var inte inblandad.
De är ute efter kontroll. De vill äga hela konkarongen.
Jag har fått nog, om jag ska vara ärlig.
God morgon. Detta gäller RSR ART, LLC mot Bob Ross Inc.
Detta är Robert Steven Ross och Dana Jesters edliga försäkringar.
Jag har bestämt mig för att sätta mitt namn på färg och penslar,
men till och med att använda mitt eget namn var läskigt,
för att de tror att de är ensamma äger namnet Ross.
Jag visste att de skulle stämma mig.
Vår advokat sa att det var bättre och billigare att stämma dem
än att bli stämd av dem. De gillar att stämma folk.
Låt oss prata om min klient, Bob Ross Inc, som jag kallar BRI.
-En förkortning du känner till? -Visst.
Kom mer än en person på idén om att bilda RSR?
-Det är en gruppinsats. -Vilka ingår gruppen?
Det är Lawrence, Steve och jag.
-Lawrence Kapp? -Ja.
LAWRENCE KAPP F.D ANSTÄLLD, MARTIN F. WEBER CO.
Min far ägde Martin F. Weber Company,
USA:s äldsta tillverkare av konstnärsmaterial.
Det här mr Lawrence Kapps edliga försäkran.
Hur länge efter att du började på Martin F. Weber år 2001
fortsatte Martin F. Weber att producera Bob Ross-licensierade produkter till BRI?
Till 2016.
Och vad kände du
inför beslutet att låta kontraktet upphöra när du fick reda på det?
Det bekymrade mig.
Jag kom på idén att tillverka
Robert Stephen Ross-penslar och -färg.
Steve och jag pratade i juli 2016.
Lawrence kontaktade honom och sa att de kunde tillverka färgerna.
Man sa till mig att…
…det kunde man inte göra,
på grund av efternamnet,
om han inte innehar rättigheterna till sin pappas namn, och reklamrätten.
Året efter Bobs död stämde Bob Ross Company
både Bobs tredje fru, Lynda Ross, och Jimmie Cox,
främst för att få tag på målningar och andra föremål.
STÄMNING PLÅGAR ROSS HUSTRU
Penslar som Bob Ross hade använt, paletten han använde i tv.
De ville ha alla målningarna i hans hus.
Beskriv ditt förhållande med din farbror Jim?
Skralt.
Har det alltid varit så?
Ja. När jag tänker efter så har det nog det.
Jag har aldrig tänkt på det förut, men ja.
Steve försökte ta reda på om han ägde rättigheterna till sin pappas namn.
Och medan höll på att gräva sa han: "Herregud."
Du anar inte vad jag har hittat.
FÖRSTA TILLÄGGET TILL ROBERT N. ROSS STIFTELSE
Det var det första tillägget till Bob Ross stiftelse.
Det stod bokstavligen att farbror Jim och jag
ägde nästan alla immateriella rättigheter.
Allt som pappa inte hade överlåtit på BRI.
Han bildade stiftelsen för att jag var ung.
Han visste att Jim antagligen var mer ansvarsfull än jag,
och det vore bäst om han hade kontrollen.
Har din farbror Jim nånsin berättat om avtalet han träffade med BRI
för att avgöra tvisten?
Absolut inte. Nej.
Stämmer det att i förlikningsavtalet från 1997 som vi just granskat,
överlåter Jimmie Cox alla rättigheter som medföljer, äganderätt, skapade verk,
eller andra tillgångar tillhöriga BRI av alla möjliga slag till BRI?
Det är vad som påstås i dokumentet.
Vad är det här?
Min egen farbror hade överlåtit rättigheterna på dem,
helt i strid mot pappas önskemål.
JIMMIE COX AVBÖJDE ATT INTERVJUAS
AV RÄDSLA FÖR ATT STÄMMAS AV KOWALSKIS
När Bob Ross Inc 1996
stämde både dödsboet och stiftelsen,
skrev Jimmie, för att slippa processa, under alla papper som BRI gav honom.
Lynda gjorde detsamma,
det vill säga, hon överlåter alla rättigheter på BRI.
I förlikningsavtalet nämndes också några band.
Min far diskuterade inte ofta affärerna med oss
för att Kowalskis inte ville det.
Men han spelade in deras telefonsamtal.
Det hade han lärt sig av dem,
för han visste att det i framtiden skulle bli krig med Kowalskis.
NÅGRA BAND HAR LEVERERATS TILL BRI
Banden var en del av det de stämde hans fru för,
hon som han gifte sig med två månader innan han dog.
De har säkert kastat dem,
så att ingen skulle få reda på vad som hade sagts.
KOWALSKIS TILLFRÅGADES OM ATT DELTA I FILMEN
TYVÄRR MÅSTE VI AVBÖJA ER INBJUDAN
VI MÅSTE SKYDDA DENNA VÄRDEFULLA IMMATERIELLA EGENDOM
OCH FÖRHINDRA MISSBRUK AV DENSAMMA, VILKET INBEGRIPER VÅR ADVOKATS DELTAGANDE
VI VARNAR FÖR ALLA ÖVERTRÄDELSER AV BOB ROSS INC:s RÄTTIGHETER
De ville bokstavligen stjäla pappas namn.
Och gjorde det.
I JUNI 2018 FÖRLORADE STEVE PROCESSEN MOT BOB ROSS INC.
Jag hoppades kunna överklaga domen.
Vårt problem var brist på finansiering.
Min advokat sa att för 90 000 borde vi kunna överklaga och vinna fallet.
Jag kunde inte få ihop 90 000 till att finansiera målet,
och det gick inte som jag förväntat.
Överklagandet ökade summan så pass att vi inte hade råd.
BOB ROSS INC. BEHÖLL ALLA RÄTTIGHETER TILL BOB ROSS NAMN OCH PORTRÄTT.
Steve åkte tillbaka till Florida och isolerade sig.
Han svarade inte på telefonsamtal.
Men till slut fick jag tag i honom och väckte honom. Skakade honom lite grann.
Jag sa: "Slarva inte bort ditt liv. Det är inte vad din pappa hade velat."
När jag började måla igen…
…insåg jag att jag kunde använda mina känslor och göra nåt av dem.
Kowalskis har tjänat miljontals dollar
på att exploatera hans namn och image.
Men han gjorde så många människor lyckliga.
Det är det viktiga.
Otroligt vad man kan göra med en så stor pensel
om man bara ägnar lite tid åt att öva.
Och det krävs inte mycket.
Vi får brev från folk som aldrig har målat förut, och som gör så vackra bilder.
De har lärt sig att skapa egna mästerverk.
Det är det som gör det värt besväret.
Det faktum att folk gör det här och lyckas så bra.
Så.
För mig är det första steget att tro på sig själv. Och jag tror på dig.
Jag var djupt deprimerad i tio år.
Jag försökte begå självmord tre eller fyra gånger.
Jag satt i vardagsrummet en dag och funderade på
hur jag skulle ta mig ur det, när Bob Ross dök upp på tv.
Allt du behöver göra är att skapa en bild inom dig
och tro att du kan göra det.
Vi kan göra allt här i livet om vi tror på oss själva.
Om du bara tror på det tillräckligt, så är allt möjligt. Allt.
Att nån som Bob Ross kan nå fram till en på ett så personligt plan…
Han bryr sig.
Han räddade livet på mig.
Jag var tvungen att åka till akuten
för jag hade problem med min graviditet.
Mina njurar hade slutat fungera. Min lever hade slutat fungera.
Och det enda de kunde göra
var att avsluta min graviditet.
Och det var…
…svårt att acceptera.
Första gången jag satte på tv:n efteråt, såg jag Bob Ross.
Du bestämmer vad som gör dig lycklig i din målning. Det är din värld.
Inget är rätt eller fel om det gör dig lycklig och inte skadar nån.
Bob fick mig att börja leva igen i både själ och hjärta.
Jag visste inte att måleriet kunde skänka sån glädje.
Det var tanken bakom Bob Ross och hans målning:
Han ville lära folk att de kunde vara värdefulla.
Att de kan vara viktiga i den här världen.
Verkligen vackert, Steve.
Rackaren kan verkligen måla.
Jag får se upp, annars börjar han göra tv och jag får sitta hemma.
Jag tror inte att pappa nånsin visste vilken inverkan han hade,
inte ens mot slutet, när han blev så stor.
Han förstod aldrig riktigt hur älskad han var.
Det är svårt att beskriva exakt vad Bobs attraktion var.
Det hade att göra med hans måleri, med hans röst
och med hans sätt att tala med människor.
Han hade en enorm effekt på alla som lärde känna honom.
Minnet av Bob lever vidare genom oss alla,
och arvet från honom lever vidare genom alla fans.
Han sa till mig innan han dog att han ville att folk skulle minnas honom,
men inte vara sorgsna.
Vi saknar dig, pappa.
Vi saknar dig alla.
Jag frågade honom en gång: "Vad försöker du bevisa för världen?"
Och han sa:
"Det vi gör här och nu, kommer folk att minnas för alltid."
Över hela landet fylls bibliotek varje vecka med folk som vill skapa.
Vi målade som Bob Ross medan vi tittade på Bob Ross, klädd som Bob Ross.
-Känner ni till Bob Ross? -Ja!
Han är nästan som en vän.
Okej, titta här. Precis som han.
Är Bob Ross bildterapeut? För det är så avslappnande att titta på honom.
Hej och välkommen.
Vi målar en glad liten buske här.
Jag är Bob Ross.
Vi tar samma färger som vi använde förut.
Istället för att lyfta kniven kan du bara vicka på den.
Och sen vinklar du den.
Det är svårt att prata med folk om deras fel och kanske ännu svårare
att acceptera att man har ett lyckligt missöde.
Jag har ofta undrat
om man inte lär sig mycket mer av misstag än av framgång.
Lyckas man, så går man vidare.
Men när man gör ett misstag, eller ett lyckligt missöde, som Bob kallade det,
lär man sig plötsligt olika nya sätt att rätta till felet.
Under den inlärningsprocessen utvecklas man i andra riktingar.
-Vad tycker du om målningen? -Den är ganska bra.
Vad roligt. Jag hoppas att alla har tyckt om att se dig göra din vackra målning.
Å allas vägnar här i studion önskar vi er alla glatt måleri!
Gud bevare er. Å min son Steves vägnar: tack för att ni har tittat.
Vi ses nästa gång.
Steve och Dana har fortsatt att lära folk runtom i hela USA
hur man målar.
När filmen var färdig kontaktade Bob Ross Inc. filmmakarna.
Kowalskis förnekar att deras förhållande med Bob Ross någonsin hade brustit.
De förnekar också att Annette och Bob hade en affär.
Kowalskis fortsätter att driva Bob Ross Inc,
och tjänar miljoner varje år på Bobs image och porträtt.
Trots Bobs intentioner har Steve inte fått någon del av vinsten.
Undertexter: Kajsa von Hofsten