Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ОРИГІНАЛЬНИЙ ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Боб Росс звик писати пейзаж менш як за 26 хвилин —
це трохи менше, ніж триває одна серія
його популярної передачі.
Ця передача — «Радість живопису».
Вітаю, я Боб Росс.
Якщо ви з нами вперше,
тоді я особисто запрошую вас узятися за пензля та написати картину,
щоб пів години відпочити, милуючись шедеврами природи.
Гадаю, кожен із нас колись у житті
хотів написати картину.
Я думаю, що в кожному з нас десь глибоко спить художник.
Спробуємо вам показати, як його розбудити.
Якщо якийсь час писати таким чином,
починаєш бачити образи у своїх картинах.
Коли ви їх бачите, користайтеся з них.
Беріться за них, використовуйте їх. Це ніби дари.
Користайтеся з них.
Саме тому я й пишу.
Бо можу створити який завгодно світ,
і цей світ буде настільки веселим, наскільки я схочу.
Якщо вам гидоти бракує, дивіться новини.
Хто це?
Це Боб Росс!
Найвідоміший художник в історії всесвіту.
Він щотижня творить неабияку магію всього за пів години на «Пі-Бі-Ес».
Це написав Боб Росс.
Правда ж, дивовижно?
Так.
Представлю вам сьогодні свого сина Стіва.
-Стіве, раді тебе тут бачити. -Ну, дякую, тату.
Я стільки років хотів розповісти цю історію.
Ага, уже давно.
Були в минулому тяжкі дні, безперечно.
Кажу вам, найкраще цією технікою зображення гір
володіє мій син Стів.
Ох, цей бешкетник.
Уміє він гори написати.
Може, ще побачимо його тут до кінця сезону.
Звісно, він нікому не міг… про це розповісти.
Він завжди
мовчав… про це все.
Важко буде вмовити людей дати інтерв’ю для цього фільму.
Я в цьому не сумніваюся.
Вони вчинили ганебно.
І люди мають про це знати.
Вони мають знати.
Це полотно цілком і повністю під моєю владою.
Я завжди можу втекти в це полотно
та створити будь-яку ілюзію, яку тільки забажаю.
А тепер прошу вітати Ріджиса Філбіна та Кеті Лі Ґіффорд.
Усім привіт. Привіт, Рідже.
Привіт. Радий вас бачити. Вівторок, 3 грудня 1991-го.
Я тут дивлюся на Боба Росса.
Я вже подумав, що Боб наш портрет напише.
Боб дивиться на нас, але малює гору.
Загалом його знають як пейзажиста, Рідже.
-Бобе, ви пишете портрети? -Не дуже.
-В основному дерева та кущі. -Ага, гарні у вас кущі й дерева.
Просто з пам’яті, еге ж, Бобе?
Так, я років 12 на Алясці жив, тож багато пейзажів у мене звідти.
СТІВ РОСС СИН БОБА
Як почуваєтеся?
Утомленим.
Ага, це все було так давно.
Мушу добряче покопирсатися у своїх спогадах.
Мій батько починав,
розмальовуючи старі ковші золотошукачів разом із моєю матір’ю.
Коли ми познайомилися, він обожнював живопис.
Бувало, аж до другої ночі писав,
а йому на восьму на роботу.
Боб служив у авіації.
Його відправили на Аляску.
Ми одружилися.
А кілька місяців по тому
я завагітніла Стівом.
Боб обожнював ліс, тварин, дерева.
Просто обожнював.
Я часто споглядаю природу.
Чого живопис вас точно навчить,
то це дивитися на природу іншими очима.
Боб був за те, щоб робити щось вартісне,
те, що приносить задоволення.
Найважливішим для нього був живопис.
Що він робить? Починає нову картину?
Він її закінчить…
За 30 хвилин він допише її.
Це фон? Ви спершу пишете фон?
Ага, ми візьмемо цього пензлика
і зробимо веселенький фон.
-Ага. -Веселий він хлопець, цей Боб, еге ж?
-Покажу, як це виправити. -Веселий хлопець. Гей, Бобе.
Платимо вдвічі більше, якщо в лютому дасте вас постригти.
Усім цікаво, чи це не хімія.
-Ні? Натуральне? -Розкриєте мою таємницю?
Багато хто за таке волосся кругленьку суму платить…
У вас же це від Бога?
Ну, від Бога й від мого перукаря.
Він дбав про волосся.
Полюбляв експериментувати з різними зачісками,
як видно з його зачіски афро на телебаченні.
Цю зачіску дала йому не природа.
То була хімія, і Боб частенько казав,
що раз на кілька місяців підкручує свої пружини.
А ще я пам’ятаю, як він писав картини.
Щодня в мене просто, знаєте, щелепа відвисала,
коли я бачив ці чудові витвори мистецтва, що з’явилися нізвідки.
Вітаю.
Хочете… Почнемо із заднього двору.
-Так, звісно. -Пройдімо туди.
Покажете нам стару майстерню.
-Побачимо, звідки ж узялася та радість. -Ходімо, поглянемо.
Я познайомився з Бобом 42 роки тому.
Він вирішив узяти в мене урок живопису.
Спершу я дав їм завдання
зобразити на картині те, що вони люблять найбільше.
Я одразу ж побачив, що він майстерний художник.
Тож я зовсім не хотів би
нав’язувати думку, буцімто я був учителем Боба.
Багато учнів відкладали пензлі
й підходили поглянути на те, що робив Боб.
А він, знаєте, любив мати аудиторію.
Завжди любив.
Мій тато почав писати у традиційному стилі,
але це йому набридло.
Мій батько був з тих людей, хто працює над одним проєктом,
а подумки вже
наполовину втілює свій наступний проєкт
у той самий час.
У нього було стільки різних планів,
і саме цим у нього була голова забита,
а не тим, що відбувалося в теперішню мить.
Cтосунки моїх батьків були доволі хиткі.
Згодом вони розлучилися.
Ми тоді жили в Спокейні, у штаті Вашингтон.
Потім він познайомився з Джейн Занарделлі.
Вона була секретаркою командира бази повітряних сил, на якій ми жили.
Вона до нестями закохалася в мого батька.
І він її страшенно любив.
Але мій батько завжди думав про свою наступну картину.
МАГІЯ ОЛІЙНОГО ЖИВОПИСУ — ІІІ
Ура! Ось що нам треба зробити.
Мушу зануритися в цю потужну бульбашку.
Боб побачив відео з Вільямом Алекзандером,
і його дуже вразила діяльність Вільяма.
Я вперше аж розлютився, як побачив Алекзандера по телевізору,
бо він за кілька хвилин міг зробити те, на що в мене йшли дні.
Головне — швидкість. Не вовтузьтеся годинами.
Тут забагато деталей.
Люди, що не пишуть,
подумають, що він працював над картиною цілий рік.
На картину олійними фарбами можуть піти дні, місяці, навіть роки.
Білл Алекзандер прискорив процес, застосувавши техніку живопису по сирому.
Спершу нанесу свій потужний білий ґрунт.
Зазвичай він наносить на полотно білий, сірий чи чорний ґрунт.
Трохи берлінської лазурі.
Бачите? Не передайте фарби.
А потім він пише олійними фарбами поверх.
Ця техніка називається «алла пріма», перша спроба.
Вона дозволяє робити те, що не вийде із сухою фарбою.
У середині 15-го століття в цій техніці писали волосся та певні тканини,
щоб створити ефект текстури та руху.
Найвідоміший приклад застосування техніки «алла пріма» — мабуть, імпресіонізм.
Тож «алла пріма» — це дуже давній винахід.
Боб сказав: «Я б дуже хотів познайомитися з цим чоловіком».
Він був по зав’язку ситий військовим життям.
Хотів просто писати картини.
Я знав одну жінку, яка запросила Вільяма Алекзандера
у свою майстерню, щоб той провів урок.
Боб із Вільямом знайшли спільну мову.
Я побачив програму Алекзандера,
і, як і мільйони інших, полюбив його.
Я знайшов його аж через рік.
Я навчався з Біллом, і коли пішов із військової служби,
мені запропонували роботу в компанії «Меджик Арт»
мандрівним учителем живопису.
Він викладав по всьому Східному узбережжю,
продаючи фарби, продаючи полотна та пензлі,
які завжди відігравали важливу роль у схожих програмах.
Я познайомився з Бобом Россом у торговому центрі в Мансі 1982 року,
він там проводив презентацію з живопису.
Він мене заворожив, бо я тоді вже писав картини.
У нас було стільки спільного, що ми одразу подружилися.
З ним приїхала сива пані.
Вона допомагала продавати картини.
Пізніше я дізнався, що то була Аннетт Ковальські.
Представлю вам свою партнерку та давню подругу, Аннетт Ковальські.
-Аннетт, вітаємо в нас. -Дякую, Бобе.
Батько познайомився з сім’єю Ковальські через Аннетт,
яка прийшла навчатися живопису в Білла Алекзандера.
Аннетт уже була доброю художницею.
Він не давав уроків,
але вона дізналася, що Білл Алекзандер має протеже
на ім’я Боб Росс.
Вона щось шукала і знайшла це в Бобі Россі.
І йшлося не тільки про живопис, а про щось значно більше.
Боб надихнув і відродив її.
Я втратила сина й страшенно горювала.
Я була геть спустошена
і могла лишень лежати на дивані, дивлячись телевізор.
Гадаю, смерть сина змінила її назавжди.
Аннетт потребувала чогось, що вивело б її з депресії.
Я подзвонила Бобу і сказала: «Не знаю, що у вас таке є,
але це треба запакувати це і продавати».
УГОДА ПРО ПАРТНЕРСТВО
Вона привела його до Волта і сказала: «Оцей хлопець — чарівник».
«Треба запустити з ним якийсь бізнес».
Не думаю, що Боб усвідомлював, що чекало на нього в майбутньому.
Просто він робив це не заради грошей.
На відміну від подружжя Ковальські.
Ковальські заохотили Боба розпочати свою справу
і сказали, що готові інвестувати у його власний бізнес,
який мав багато спільного зі співпрацею з Алекзандером,
проведенням майстер-класів.
Вони дали йому нову кар’єру.
По суті, нове життя.
Тоді ще ніхто не знав про Боба Росса.
Казали: «Боб Росс — це хто?»
Одного дня він сказав: «Хочеш зі мною в Чикаго?»
«У мене великий майстер-клас. Треба допомога».
Ми приїхали в Чикаго. Вгадайте, скільки прийшло людей.
ХУДОЖНІЙ СЕМІНАР БОБА РОССА СКАСОВАНО!!!
Щоб заощадити та зосередити весь бізнес в одному місці,
де могли б працювати всі, ми з’їхалися з сім’єю Ковальські
десь, не знаю, роки на півтора чи два.
Це було… доволі цікаво.
Волт і Джейн займалися адміністративною роботою.
Дві подружні пари,
але один чоловік працює з дружиною іншого,
а потім навпаки.
Ми дедалі ближче з ними знайомилися.
Якщо треба було обговорити сімейні справи, вони йшли в окрему кімнату
і там говорили, щоб їх не почули сторонні люди.
На той момент Волтер щойно звільнився з ЦРУ.
Як і багато колишніх держслужбовців,
він користався з набутих знайомств
і зв’язків, щоб досягти успіху в бізнесі.
Ковальські завжди записували свої ділові телефонні розмови
за допомогою мікрофона, прикріпленого до телефона.
Я завжди вважав це химерним.
Іноді я думаю над тим, як би все склалося,
якби він не зв’язався з Аннетт і Волтером.
Може, так би було краще для нього і… Не знаю.
Це ще одне відкрите запитання.
Залиште повідомлення після сигналу.
Коли закінчите, можете покласти трубку.
Це Дейна Джестер, ви мені телефонували.
Передзвоніть мені пізніше.
Дякую. Бувайте.
Багато хто з тих, хто погодився дати інтерв’ю, тепер передумали,
бо злякалися подружжя Ковальські.
Ковальські часто подають позови, тож люди їх побоюються.
ПОНАД ДЕСЯТОК КОЛЕГ БОБА
ВІДМОВИЛИСЯ ЗНІМАТИСЬ, ОСТЕРІГАЮЧИСЬ СУДОВОГО ПОЗОВУ.
Гаразд. П’ять, чотири…
Передаю цього потужного пензля нашому могутньому Бобу.
Дякую, Білле.
Нас так просили провести майстер-клас,
що ми вирішили влаштувати його тут і вже скоро давати уроки.
Зробимо з вас потужних художників.
Мої батьки вирішили зняти невеличкий рекламний ролик.
І поки Боб писав картину,
поруч пройшов керівник телестанції та сказав:
«Цей хлопець творить щось неймовірне. Треба зняти з ним передачу».
Знаючи, чого досягнув Білл Алекзандер
завдяки телевиступам, Ковальські думали, що таким чином
можна створити нову аудиторію,
що, своєю чергою, приверне увагу до майстер-класів.
Це було дуже скромне починання, економічно нестабільне,
та згодом воно стало справжнім фінансовим успіхом.
Ми знімали у вітальні старого будинку.
Чорна фіранка там не просто так. Нею ми затуляли камін.
А комутатор був на кухні.
Ми починаємо з образом у серці і переносимо його на полотно.
Саме цього ми вас і навчимо.
Тож почнімо. Напишімо картину просто тут.
Він знімав по три випуски на день,
а це була неабияка робота.
За 28 хвилин написати
й завершити цілий пейзаж було доволі важко,
та це був лише початок.
Постійно було: «Поверни палітру в цей бік».
«Усього стільки-то часу лишилося».
«Ой! Зразок картини впав із мольберта просто посеред випуску».
«Що робити? Він перекинувся».
І «Що мені далі робити?»
Це ваш твір.
Тут ви можете зробити все, що забажаєте.
Але він удосконалювався.
Відчуваєте натхнення? Готові писати з нами?
Ви зможете.
Я її під цим кутом навіть не пам’ятаю. Стільки років минуло.
Мабуть, це найперший знімальний майданчик, а те місце, де я був,
виглядало дещо інакше, ніж оце.
Погляньте-но.
Ага. Тут купа всяких штук про Боба Росса.
Це був студійний простір.
Хочемо запросити людей ушанувати пам’ять Боба.
Отут на підлозі ми позначили місце,
де, радше за все, стояв мольберт.
Ми знаємо, що його не раз по кімнаті пересували.
Люди часто кажуть: «Та я навіть лінію не намалюю».
«Мені бракує таланту, щоб писати картини».
Нісенітниці.
Талант — це втілений інтерес.
Інакше кажучи, вам вдасться все, чим ви готові займатися.
І це — не виняток.
У другому сезоні він зняв окуляри
і був збіса переконаний,
що справи підуть навіть краще, ніж він гадав.
Я від початку працювала над «Радістю живопису».
Я думала: «Ого, це буде дуже весело»,
бо це моє улюблене заняття — режисерство.
Люблю людьми командувати.
Спершу в нього збоку стояла картина,
тож ми знали, яким буде результат.
Та згодом він це облишив і писав із голови.
Нам лишилася ще десь хвилина.
Щоразу, коли я попереджала, що ще дві хвилини,
він вирішував написати фірмове дерево.
Кажу вам, аж з останнього запису
я завжди нервувала, бо не знала, чи він встигне все доробити.
Ну як, ви готові? Це випробування сміливості.
Ось так.
Але в цьому вся насолода. Бути сміливими. Ризикувати.
Добре. Випробуймо нашу сміливість.
Отут має бути велике дерево.
Це дерево виконує два завдання.
По-перше, воно бісить мою режисерку.
По-друге, підкреслює різноплановість.
Створює значно глибшу перспективу.
Це нагадувало магію.
Коли в Боба Росса щось не виходить,
здебільшого він чинить як добрий учитель.
Ставиться до цього спокійно.
Наступний крок — виправлення.
Вітаю. Радий, що ви сьогодні зі мною. Я тут дурничками бавлюся.
Чимало людей з усієї країни пишуть мені із запитанням:
«А якщо в процесі написання картина мені не сподобається?»
І я знов і знов кажу:
«Ми не робимо помилок. Це щасливі випадки».
І він розвіяв переконання,
що слід мати талант, народитися талановитим,
отримати дар від Бога…
ВОЛТ КОВАЛЬСЬКІ
…щоб писати картини, але це не так.
Він вважав, що творити може будь-хто.
Недавно я проводив презентацію в торговому центрі,
і до мене підійшли зі словами:
«Бобе, я не в змозі писати картини, бо я дальтонік».
«Бачу лише відтінки сірого».
Тож сьогодні буде картина сірим, щоб показати, що писати може будь-хто.
Бажання Боба зробити щось схоже багато про нього казало.
Ви й не знали, що маєте таку силу.
Ви справді на це здатні.
Можете зрушити гори, дерева, потужні ріки.
Почнемо, взявши трохи опівнічного чорного.
Можливо, у нашому світі саме тут живе одна веселенька хмарка.
Ех, у дитинстві ми з моїм братом Джимом любили лежати горілиць у полі
і споглядати хмари, видивляючись у них купу химерних обрисів.
Б’юсь об заклад, ви таке теж робили.
У програмах Боба вчувається його справжнє ставлення
до природи та й узагалі до всього.
Сьогодні я познайомлю вас з двома гостями.
Двійко крихітних пташенят дрозда. Гарненькі малі бешкетники.
Гей. Що ти хочеш зробити? Га?
Він обожнював природу.
Мав каное, на якому плавав озером.
Трохи рибалив, але завжди випускав рибу у воду.
Жодної рибини собі не лишав.
Казав, що полює з фотоапаратом.
Це Горошинка. Кишенькова білочка.
Вона випала з дерева. Її до мене принесла люб’язна пані
й запитала, чи зможу я виходити її й випустити на волю.
Знаєте, якщо він бачив поранену тваринку, то робив усе, аби їй допомогти.
Я дещо помітив, подорожуючи країною,
проводячи презентації й даючи уроки…
малюють тільки добрі люди.
Усі художники, яких я знаю, — прекрасні люди.
З появою передачі на кожному майстер-класі був аншлаг.
Бо чимало людей також хотіли викладати.
Тож він вирішив готувати вчителів.
Бачу, більшість із вас це вже робили.
Дуже тонкий шар рідкого білого на полотні.
Ви стільки за Бобом стежили, що й самі все знаєте.
Сьогодні я маю честь і щастя
представити вам
одного з найкращих учителів у країні та мого близького друга.
Хочу представити вам пана Дейну Джестера.
Дейна подорожує країною та навчає тисячі людей
«Радості живопису».
Ми першопрохідці…
-Були там від початку. -З першого дня.
Мій син Стів — хвацький художник, і він просто…
Він такий юний, і його це так тішить.
Приємно бачити, як молодь переймається такими речами.
Ми відправляємо Стіва
навчати сотні людей «Радості живопису».
Вмочіть пензля у фарбу.
А потім усі ці маленькі проміжки,
темненькі такі, тонуєте легкими доторками.
Боб любив із хвилюванням спостерігати, як посміхається новий учень,
створюючи свіжу, нову, гарну картину.
Боб приносив їм стільки радості, аж неймовірно.
Вони такі: «Ого, це я зробив? Та не може бути».
Так, це все ви.
Йдеться не лише про живопис, і, думаю, люди це усвідомлюють,
і їм це до вподоби.
Попри свій успіх, Росс не був унікальним.
На початку 1980-х телеуроки давали й інші художники.
Ми почали виступати на телебаченні в 1983-му,
тоді ж, коли й Боб Росс.
Росс робив своє, писав пейзажі,
а ми писали квіти.
Боб казав: «Я по горах і деревах».
І ще він казав:
«Як хочете писати квіти, вам до Дженкінсів».
На виставках ми з Бобом частенько разом вечеряли.
А після вечері
прогулювалися, щоб подивитися, кого більше впізнаватимуть.
Звісно, Боб завжди мене випереджав.
Розкажіть, яким був Боб поза телевізійними камерами.
Ну, він був веселим.
Розповім вам маленьку таємницю.
Він бував задерикуватим.
Кидав гострими жартами просто перед зйомками.
Певно, щоб нас розслабити. Та взагалі був таким самим, як у передачі.
Він був веселим і мав неабияку харизму.
У житті він був енергійнішим
і дуже полюбляв швидкі автомобілі.
Конкурентам нема чого протиставити цьому автомобілю.
Незрівнянний «Корветт» від «Шевроле».
У нього був «Стінґрей» 1969-го року —
формований вручну склопластик,
350-й мотор, наворочений до максимуму.
Якось повозив мене в «Корветті». Я йому: «Ти що робиш?»
А він: «Буде тобі атракціон, чуваче».
Він не мав наміру когось налякати. Він любив хвилювати людей.
Ага, він таке обожнював.
Ковальські займалися всіма діловими питаннями,
даючи Бобу свободу робити те, що він умів найкраще.
Налагоджувати зв’язки з людьми.
Усі старалися працювати й робити свою справу.
Джейн вона була дуже розумна
і мала неабиякий хист до адміністративної роботи.
Вона мене навчила, якщо берешся за щось, то роби як годиться, а не абияк.
Тож із Волтом і Аннетт
у цих двох сімей усе справді добре складалося.
Упродовж п’яти років виглядало на те, що справи йдуть прегарно.
Його радість і любов просто освітлювали кімнату.
Пам’ятаю, він ставився до мене, ніби до рідної.
Щоранку, коли він приходив на передачу,
то заходив у мій кабінет із горнятком кави й розповідав анекдоти,
брав нас в обійми
і дражнив, ніби старший брат.
Він справді мав золоте серце,
але водночас залишався артистом.
Візьму нашого м’якого пензлика для розтушування,
легенького, м’якенького пензлика,
і трохи розтушую отут цей фон.
Обережно.
Ледь торкаючись.
Просто злегка погладжу полотно.
Ось так.
Я спитав: «Чому перед камерою ти розмовляєш інакше?»
А він сказав: «Ну, знаєш, Білл Алекзандер був трохи різкуватим».
Знаєте, я вже фарбував хмари цим пензлем, але в інший колір.
У них уже забагато жовтого. Тож хочу чогось іншого.
У нього був різкуватий голос.
Він був дуже збудженим і енергійним.
Тож мій батько казав:
«Ну, мені здається, більшість нашої аудиторії — жінки».
«Нас дивляться багато жінок,
тож я краще шепотітиму».
Інакше кажучи, він намагався
стати ледь не повною протилежністю Білла Алекзандера.
Беремо й піднімаємо.
Розпушуємо, начісуємо, витягуємо.
Отак.
Пишемо з любов’ю.
Дуже ніжно.
Назва його передачі, «Радість живопису», —
звісно, не випадкова,
а підживлена цілою традицією навчальних програм
на початку 1970-х.
Є «Радість кулінарії»,
а ще й «Радість сексу».
Це була знакова публікація.
Цілком слушно, що Боб Росс узяв дуже схожу назву.
Він розмовляє м’яким, заспокійливим голосом,
дуже чуттєво.
Так, ніби говорить до однієї жінки, з якою лежить у ліжку.
АННЕТТ КОВАЛЬСЬКІ 2011, ІНТЕРВ’Ю
Це правда. Він репетирував.
Намагався бути трохи сексуальним.
Під час зйомок я говорю лише до однієї людини,
від якої я просто без тями.
Нібито ми сам-на-сам.
Думаю, люди це усвідомлюють
і відчувають, що знають мене, а я — що знаю їх.
Ледь торкаючись.
Просто погладьте.
Злегка торкніться. Погладьте.
Зайве струсіть.
І вибийте його к бісу.
Якщо ми не відповіли на якісь запитання в передачі, напишіть нам.
З радістю спробуємо дати відповідь майже на будь-яке запитання,
тільки не надто особисте.
Погляньмо. Що…
Це ми в ефірі не читатимемо. Відкладемо його і продовжимо.
Боб проводив презентацію з живопису.
Закінчив картину та й каже:
«Стіве, Дейно, підійдіть».
«Захистіть мене. Дами хочуть автограф і не дають пройти».
-«Я хочу в туалет». -Вони з нього сорочку зривали.
Це божевілля.
Намагалися хоч жмут волосся із грудей урвати.
Боб мав харизму, але й пофліртувати трохи любив.
Фліртував зі мною, з усіма працівницями.
Такий він уже вдався. Він причаровував.
Але він робив це ще й на радість іншим.
Аннетт була від Боба просто в захваті.
Пам’ятаю зустріч із Бобом Россом у Дейтоні.
Усі хотіли сфотографуватися з Бобом.
Аннетт ревнувала через стосунки,
які Боб встановлював з іншими, окрім неї.
Боб звертав увагу на інших, і Аннетт це не подобалося.
Можливо, це був… такий собі невеличкий прояв ревнощів.
-Не знаю. -Ага.
-До всіх, хто наближався до Боба. -Так.
-Така вона була. -Точно.
Розкажіть трохи про ваше враження
від стосунків між Бобом і Аннетт.
Не знаю. Зачепити цю тему?
Чи було щось між Бобом і Аннетт?
Усі завжди про це питають.
Відповідь така…
можливо, Стів знає.
У мого батька був роман з Аннетт, так.
Коли в 1980-х ми йшли на перші виставки і заходили по них перед вечерею,
вони виходили з одного номера й усяке таке.
Ми знали, що коїться щось дивне.
-Гадаю, це було ще в 1970-х. -Ні, у 1980-х. Ми ще працювали з «Вебер».
Це було… Усі спали з усіма підряд.
-Гаразд. Повернімося до… -Так?
Знаєте, можете це вирізати, але так воно й було.
Пам’ятаю, то було на Святвечір.
Я почув, як у спальні сваряться.
Джейн його питала:
«У тебе є щось із цією жінкою?»
Правда відкрилася.
Боб і Джейн дали собі з цим раду.
Але стосунки між усіма охололи.
Кілька місяців по тому
я йшов собі коридором, а Аннетт була в туалеті.
Я проходив повз, двері були розчинені,
і вона в темряві сиділа на унітазі.
Тримала в роті одну цигарку,
а ще дві запалені лежали в попільничці, і вона отак собі курила.
Вона сказала: «Стіве,
тільки ти один мене й любиш».
І я такий: «Ого».
Так.
Здіймалися внутрішні чвари.
Коли я познайомилася з Аннетт, вони були близькими друзями.
Та згодом вона перестала приходити.
Тож не знаю, чи то було чимось на кшталт початку кінця
у плані їхніх стосунків.
Можу тільки сказати, що багато хто видихнув.
Ми просто… Ви… Я не могла розслабитися поруч із нею.
І так було простіше взаємодіяти з Бобом, без фільтрів.
Вітаю. Сьогодні ми відзначаємо таку собі річницю.
Ця картина буде 100-м випуском передачі «Радість живопису».
Правда, дивовижно?
Вітаю вас у десятому сезоні «Радості живопису».
-12-му. -13-му.
-15-му. -17-му.
…18-му сезоні «Радості живопису».
Коли цей сезон закінчиться,
вийде вже понад 230 випусків «Радості живопису».
«Ем-Ті-Ві». Одні пухнасті білі хмарки.
«ЕМ-ТІ-ВІ» МУЗИЧНИЙ КАНАЛ
Мій наступний гість уже десять років творить магію у власній передачі
«Радість живопису», яку я постійно дивлюся.
Автор не одної книги на цю тему.
НАЙКРАЩЕ З «РАДОСТІ ЖИВОПИСУ»
-Вітаю, Бобе. Рада вас бачити. -Дуже вам дякую.
Як вас знайшли?
Ми хотіли зробити передачу про живопис. Звернулися до «Пі-Бі-Ес»,
вони погодилися на один випуск, так і пішло.
Мало хто вміє писати картини, та я просто в захваті.
Милуюся тим, як ви пишете.
Мабуть, тому що за 30 хвилин відбувається магія.
Ця передача — без монтажу. Усе по-справжньому.
Люди відчувають, що, дивлячись на вас,
їм також під силу навчитися живопису.
Їм це під силу.
Ми отримуємо по 200–300 листів на день
від людей з усіх куточків США та з-за кордону,
і вони це роблять.
Одній жінці було 93, коли вона вперше взяла в нас урок.
Вона написала мені, коли їй було 94.
Вона створила своє мистецьке шоу й почала нову кар’єру.
Ніби так просто. Лише кілька хвилин — і ось, маєте.
Ви будь-кого можете навчити живопису?
Знаєте, а візьміть-но свої палітри.
Пройдіться темним тоном в одному керунку.
Тонкий шар.
Просто торкніться і трохи натисніть.
Добре.
Дуже добре.
-Гей, Бобе. Погляньте-но. -Прекрасно.
-Дивіться, що я роблю! Пишу. -Чудово виходить.
Отак!
Нещодавно мені випала нагода побувати в Нью-Йорку.
У парку святкували День дітей,
і нас запросили прийти,
взяти участь і познайомитися з дивовижними людьми із Нью-Йорка.
Мені тоді було 12 років, і я почув,
що в Центральному парку виступить Боб Росс.
Ми сіли на потяг і поїхали в Мангеттен.
Ми не знали, де він.
Пішли за натовпом біля Центрального парку,
ми привезли з собою картини.
Люди з'їхалися звідусіль і принесли свої картини, щоб показати нам
і провести разом неймовірний день.
Просто неймовірний.
Він приділив час знайомству зі мною. Я показав йому свої роботи.
Він розписався на звороті моєї картини.
При зустрічі Боб Росс був саме таким, як я й уявляв.
Центральний парк мене шокував.
Я подумала: «Ого, а він таки популярний».
Про Боба Росса знала неймовірна кількість людей.
Ніхто б і не подумав, що він стане знаменитим.
Та ну. Це ж чоловік, який пише картини.
По телевізору!
«Радість живопису» стала найпопулярнішою мистецькою телепередачею в історії,
тож хочу дуже подякувати вам усім за підтримку.
Ви здійснили мрію старого чоловіка.
Люди люблять мати героїв,
тож саме героєм Боб і став.
Безсумнівно, з комерційної точки зору
Боб хотів стати більш видатним і популярним.
Його цікавив успіх,
але не в такий спосіб, яким він цікавив Ковальські.
Уся ця корпорація Боба Росса
мала на меті радше продаж фарб, полотен і пензлів,
ніж художню освіту аудиторії.
Якби ви спитали Боба Росса, скільки коштує тюбик фарби
чи скільки вони продають наборів,
він би не знав, що й відповісти.
І знову вітаю.
Ми покажемо кольори, якщо ви пропустили їх минулого тижня,
щоб ви бачили всі кольори, використані в кожному сезоні.
Коли Боб потрапив на телебачення, то мусив знайти дистриб’ютора фарб.
Росс і Ковальські знали, що наш спонсор — «Вебер».
Компанія «Вебер» виробляла фарби,
тож вони подумали: «Добре. Ходімо до "Вебер", хай роблять для нас товари».
Він був дуже прискіпливий
і хотів, щоб товар якнайточніше відповідав його вимогам.
Склад фарби мав бути дуже конкретним,
щоб вдало застосувати цю техніку.
Але Волт хотів добре заробляти.
Більший прибуток — ось про що йшлося.
ПЕНЗЛІ ВІД БОБА РОССА
Він не міг схалтурити — Боб йому б не дозволив.
Боб казав: «Не хочу, щоб погані товари
зіпсували мені репутацію».
Матеріальна складова була справді дуже важливою,
але він цим займався не заради грошей.
Через це було багато телефонних суперечок.
Він хотів навчати людей живопису,
але шляхом продажу товарів
вони хотіли цей намір експлуатувати… задля наживи.
На цьому полотні — ваш світ,
і тут ви можете зробити все, чого душа бажає.
Ви маєте цілковиту та повну владу.
Це єдине місце у світі, де я маю владу.
Тут я диктатор. Що завгодно можу зробити.
У цьому й полягають чари живопису.
Тут ви маєте свободу.
Він мені телефонував, жалівся. Він зовсім…
не радів тому, як ішли справи.
Відтоді все ніби почало занепадати.
Гей, це моя дружина, Джейн.
-Привіт, Джейн. -Привіт.
А з нею Аннетт, моя партнерка.
І я хотів би… присвятити цю картину
кільком людям, завдяки яким виникла «Радість живопису».
Кількох я дуже хотів би назвати на ім’я.
Перш за все — моя дружина Джейн.
Вона стояла в нас за спинами і підтримувала цю справу.
Лише особлива жінка зуміє жити з божевільним.
Пам’ятаю, як зайшов у спальню
і, напевно, лише вдруге в житті побачив, як тато плаче.
Ще й…
згорнувшись клубочком на долівці.
Джейн дізналася, що в неї рак.
Незабаром після того Джейн не стало.
Я хотів би швиденько вам подякувати.
Я згадував, що втратив дружину.
Я отримав сотні й сотні листівок
від людей з усієї країни зі словами співчуття та підтримки.
Від щирого серця дякую вам, що розділили моє горе
і що моя дружина стала особливою й у вашому житті.
ЦЕЙ СЕЗОН ПРИСВЯЧЕНИЙ СВІТЛІЙ ПАМ’ЯТІ ДРУЖИНИ БОБА, ДЖЕЙН Л. РОСС
Смерть Джейн стала для нього серйозним ударом.
Пам’ятаю, як він казав:
«Усе моє життя пішло під три чорти».
Іноді, коли настрій у тебе кепський, картини стають похмурішими,
бо віддзеркалюють твій настрій.
Іноді навіть не усвідомлюєш, як це трапляється.
Світлим по світлому — нічого не вийде.
Темним по темному — теж не вийде.
Отак. Знаєте, усе як у житті. Якщо…
Іноді потрібно посумувати, щоб знати, коли настануть добрі часи.
Я чекаю на добрі часи.
За два чи три тижні після смерті Джейн
лікар сказав, що в тата негоджкінська лімфома.
А потім миємо пензлі розчинником без запаху.
Обтрушуємо його.
Вибиваємо його к бісу.
Ця техніка живопису по сирому вимагає чимало розчинника для фарб.
Майже в кожній серії він калатав тим пензлем.
Обтрушуємо його.
Усі випари від розчинника піднімалися просто йому в ніс.
По всій кімнаті буде.
Коли він так робив, я побоювався.
Наберіть пензлем якнайменше розчинника
та пройдіться по фарбі.
Я завжди думав,
що, можливо, це якось пов’язано з лімфомою.
Я не лікар, але такі мої здогади.
Помиємо обидва, раз такі справи.
Отак.
Він вирішив: «Ну, якщо мені небагато залишилося,
то маю встигнути зробити якнайбільше».
Знаєте, «шоу має тривати».
Вітаю. Я Боб Росс, радий представити вам 26-й…
-28-й. -30-й сезон «Радості живопису».
Отак працюємо по всьому полотну.
Можливо, у нашому світі…
Отут віддалік живуть деревця.
Пригадую, Боб дуже зосередився на роботі.
Хотів щодня знімати принаймні три передачі.
А часами дні бувало й більше.
Просто розважайтеся.
Сьогодні день для пустощів. Можна покрутити-повертіти.
У цих останніх сезонах видно, що рак справді мучив його.
Він усе тримав у таємниці.
Таким був його вибір.
Трохи практики, і ви самі здивуєтеся, на що здатні.
Кожен день — це ніби дар.
На полотні відбувається щось нове.
Ось веселеньке деревце.
Може, отут пливе веселенька хмарка.
Отакі веселі дрібнята.
Тепер цю передачу показують у багатьох країнах.
Цікаво, як вони «дрібнят» перекладають.
ЯПОНІЯ
МЕКСИКА
ТУРЕЧЧИНА
Люди з усіх-усюд мають дещо спільне.
Усі люблять писати картини.
Ми знали, що саме тоді, коли він уже от-от
мав би сягнути вершини,
усьому мав прийти кінець.
Гаразд, вимиємо нашого пензля.
Думаю, від цієї думки його частково відволікала робота.
Щодня мені звідусіль пишуть люди,
які ніколи в житті не бралися за пензля,
але вони спробували, їм вдалося,
і вони пізнали цілковито новий світ.
Я знав стількох людей у депресії,
що подолали її завдяки живопису та малюванню.
Важливо самовиражатися у подібний символічний спосіб
і давати волю своїм емоціям.
ТВОРІТЬ МИСТЕЦТВО, А НЕ ВІЙНУ
Ніколи не забуду ту мить, коли дізналася, що в Боба рак.
Мій начальник покликав мене у свій кабінет, зачинив двері
і сказав мені раніше, ніж нашій групі.
Він сказав, що в Боба рак,
і це мене шокувало, адже він не казав, що хворіє.
Не хотів, щоб я про це думала, знімаючи передачу.
Отак.
Це справді найголовніше в моєму житті —
знімати ці передачі, долучатися до вас удома чи деінде
і разом писати картини.
Я дуже радий, що провів останні 13 серій із вами.
Старий годинник на стіні каже, що вже час закінчувати цю серію
та цей сезон.
Гадаю, саме тоді Ковальські почали непокоїтися.
Якщо Боб помре, помре і їхній бізнес.
БОБ РОСС ПРЕДСТАВЛЯЄ «РАДІСТЬ ПИСАТИ КВІТИ»
Вітаю, я Аннетт Ковальські,
і Боб Росс запросив мене представити вам «Радість писати квіти».
Якось на нашому семінарі у Флориді одна жінка кинула мені на стіл книжку,
і це була книжка Аннетт Ковальські.
Там написано, що Аннетт сумлінно працювала
багато років, аби створити цей новий стиль живопису.
Мене ледь серце не схопило.
Аннетт узяла мої схеми
та майже повністю їх скопіювала.
КОВАЛЬСЬКІ — ДЖЕНКІНС
Вона вживає майже ті самі формулювання, що й ми.
У книзі Кетрен вона сидить у плетеному кріслі з високою спинкою.
Аннетт сидить у такому самому кріслі
й у тій самій позі.
Ви готові починати? Сподіваюся, що так.
Направимо мазки назад.
Розтушуйте колір донизу посередині. Направляйте мазки назад.
Аннетт писала ці картини з квітами.
Я сказав: «Схожі на картини Дженкінсів».
Вони напрочуд подібні,
і дивно, що всі пензлі виглядають майже однаково.
З початку 1980-х ми робили пензлі з борсучої щетини
для нашої фірмової лінійки,
а тоді віцепрезидент «Вебер» сказав:
«На жаль, більше таких пензлів ви не отримаєте».
«Борсуки під загрозою вимирання».
Усі в захваті від нових пензлів Боба для художників-флористів.
Але знаєте що?
Коли Аннетт випустила свою товарну лінійку,
у них була прекрасна серія пензлів із борсучої щетини.
Боб з Аннетт… багато часу проводив.
Як він міг не знати?
Попросимо Аннетт написати для вас квіточку,
нехай вона поки веде передачу, а я ще повернуся.
Дякую.
Але чим він тут зарадить?
Вона просто хотіла контролювати увесь ринок живопису.
Наші продажі впали,
і наші передачі зняли з ефіру.
Вона це зробила, щоб усунути нас як конкурентів.
Хотіла, щоб ми зникли.
Татова хвороба загострювалася,
і всі ми знали, що про нього треба буде подбати.
Це дуже сильно змінило мій спосіб мислення.
Знаєте, оце все: «Чому він так учинив?»
«Чому він хотів того, що зробив задля мене?»
«Чому він так на мене тиснув?»
Для мене неабияка честь представити вам свою гордість і радість.
Це мій син Стів.
Радий бачити тебе в нас, синку.
-Дякую, тату. -Давай, намалюй суперову картину.
Гаразд.
Тато хотів, щоб я знімався в багатьох передачах,
а я був проти.
Казав мені: «Я хочу для тебе найкращого».
Він бажав, щоб я був успішнішим за нього.
Одного разу навіть сказав мені, що в тій передачі про живопис
він писав гірші картини, ніж міг би, щоб мені було легше
в майбутньому, коли я продовжу його справу.
А я подумав: «Що?»
Один хлопчина обійшов мене в тому, щоб писати гори.
Це мій син Стів. Мабуть, ви бачили його в попередніх випусках.
Він найбільший мастак зображати гори,
якого я знаю.
У цьому сезоні його тут нема.
Може, у наступному він до нас повернеться.
Між нами йшла певна боротьба за владу, так би мовити.
Між нами спалахнула невелика сутичка.
Я хотів іти своїм шляхом і робити своє, а він хотів, щоб я йшов по його слідах.
Якось ми з ним кілька років узагалі майже не розмовляли.
Глибоко всередині я й досі трохи злюся на себе за це.
Якщо батьки тобі кажуть щось робити,
це не зі злих намірів.
Просто їм не байдуже.
Вони ж бо тебе люблять і бажають тобі найкращого.
Коли він уже зовсім заслаб,
ми почали набагато частіше розмовляти.
Ми сідали й обговорювали силу-силенну речей,
про які він мені ніколи не розповідав.
На початку
була встановлена система голосування.
Коли померла Джейн,
він утратив право голосу.
Раптом думка Боба перестала бути важливою.
Було ніби так: «Ми будемо робити, що схочемо,
а ти робитимеш те, що ми тобі скажемо».
Після того, як не стало Джейн,
Бобу страшенно дошкуляло те,
що йому не давали свободи бути самим собою.
Він остаточно вирішив, що не зніматиме
ще одного сезону передачі з Ковальські.
МАГАЗИН КУРІО ЕЛМ-СТРІТ
ПРИГОДИ ЕЛМЕРА З ДРУЗЯМИ
Привіт, дітки.
Бобе!
Як у вас сьогодні справи?
-Добре. -Гаразд.
Мій батько завжди хотів зробити телепередачу для дітей.
Він хотів долучити до світу мистецтва навіть наймолодших.
Коли дитині виповнюється років 11–12,
і вона отримує негативні відгуки про свою творчість,
то часто кидає її.
Боб вважав, що діти є його цільовою аудиторією.
Я тут читав стару добру збірку казок.
Я знаю, його це цікавило, він страшенно хотів зробити щось схоже,
але тоді він уже сильно хворів.
Він носив перуку.
Ковальські сердилися через те, що Боб виглядав хворим.
Але він наполягав на тому, що зможе зніматися в телепередачі.
Волт і Аннетт були категорично проти.
Вони обидва сприймали Боба як упакований ними товар,
який вони виробляли від самого початку.
Вони не хотіли, аби люди знали, що він хворіє.
Коли тато вже майже лежав на смертельній постелі,
ми з ним навідалися до дому Ковальські.
Ми пішли до спальні,
і я вклав Боба в ліжко.
Аннетт завела зі мною розмову
за зачиненими дверима, щоб Боб не почув.
Сказала мені: «Зайди туди і дай це Бобу на підпис».
Вона сказала: «Це договір щодо меморіалу, який ми хочемо збудувати для Боба».
Я подумав, що вони хочуть, аби Боб передав їм права на своє ім’я.
Я відмовився, і Аннетт дуже розсердилася, розлютилася.
Він не хотів передавати всі права на своє ім’я.
Але це не спинило їхні спроби ці права отримати.
Вони знали, що він скоро відійде,
і все більше напосідали.
Вони запекло сперечалися
про те, хто володітиме його іменем після його смерті.
Ці суперечки точилися щодня багато тижнів.
Я люблю живопис, бо він дає мені повну свободу,
і це єдине місце за все моє життя, де в мене є повна свобода.
Боб вирішив, що обійде проблеми з Ковальські,
одружившись із медсестрою, з якою познайомився кілька місяців тому,
коли лежав у лікарні.
Він намагався підготувати все так, щоб його зведений брат
і син Стів могли продовжити його справу.
Якщо він кричав, значить, був украй розлючений.
Це найцікавіше, що є в цій техніці.
Дати волю своєму роздратуванню й неприязні.
Чутно було, як він волає:
«Я не віддам вам своє ім’я».
«Ви моє ім’я не отримаєте».
Востаннє я говорив із Бобом по телефону в червні 1995 року.
Він знав, що відбувається.
Казав, що не хоче мати нічого спільного з БРІ чи «Радістю живопису».
Він казав: «Вони хочуть поцупити моє ім’я, поки я лежу на смертельній постелі».
Потім я ще з ним поговорив і сказав:
«Ну, я приїду тебе навідати».
А він сказав: «Ні, не хочу, щоб ти побачив мене таким».
«Я вже аж 40 кіло важу».
«Краще запам’ятай мене таким, яким бачив востаннє».
Він…
У нього все волосся випало.
І він дуже схуд, став геть худющий.
Ми мусили змочувати йому губи.
Він не міг пити.
Йому все… у горлі застрягало.
Я бачив, як мій герой сходить нанівець.
Ми так старалися, щоб йому було зручно…
але йому дуже сильно боліло.
Я мусив його тримати.
А він казав:
«Ти такий сильний».
БОБ РОСС, АРТИСТ ТЕЛЕБАЧЕННЯ 29 ЖОВТНЯ 1942 РОКУ – 4 ЛИПНЯ 1995 РОКУ
Після татової смерті Аннетт сказала таке, чого я ніколи не забуду.
Вона сказала: «Ти хіба не радий, що це все позаду?»
А я подумав: «Ти це про що? Чи радий я, що мій тато помер?»
Я не розумів, про що вона говорить,
адже кожна секунда, яку я міг би…
Кожна секунда…
була б…
Я б що завгодно за це віддав.
Ковальські не прийшли на його похорон, на похорон Боба.
І навіть гірше — вони намагалися
сам факт похорону зберегти в таємниці.
Я й не пам’ятаю, хто мені подзвонив.
Сказали: «Боб помер, нікому не кажи».
«Сідай на наступний літак до Флориди».
Якесь божевілля.
Загалом прийшло лишень душ 30–40.
Я дізнався про його смерть із журналу «Ньюзвік».
Я й досі трохи ображаюся на компанію
за те, що зі мною не зв’язалися.
Я б дуже хотів відвідати його похорон.
Але цього не сталося.
Гадаю, вони хотіли, щоб люди вірили, що він іще живий.
І багато хто вірив.
Ще й досі доводиться людям про це казати.
Його вже нема.
НЕКРОЛОГИ «НЬЮ-ЙОРК ТАЙМЗ» ЧЕТВЕР, 13 ЛИПНЯ 1995 РОКУ
У ВІЦІ 52 РОКІВ ПОМЕР БОБ РОСС, ТЕЛЕВІЗІЙНИЙ ХУДОЖНИК
Після його смерті все змінилося назавжди
у тому плані, як я про все думаю.
Те, як я думав про життя і смерть, та й про все те, що між ними.
Гадаю, у мене трапився невеликий нервовий зрив.
Коли Боба не стало,
я ніби задумався:
«А що тепер?»
НІДЕРЛАНДИ
Я почав працювати на компанію «Боб Росс Інк.» у 1995 році.
Після його смерті мене спитали, чи зможу я представити Боба Росса в Європі.
Я зміг продати передачу на суспільне телебачення в Німеччині.
Я збирав замовлення на фарби, пензлі, книжки.
Моєю основною контактною особою був Волт Ковальські,
але наші ділові розмови обмежувалися лише моїм відділом.
На початку я думав, знаєте,
Боб помер, і Ковальські дуже через це засмучені.
Але я почав помічати зміни в компанії «Боб Росс».
Вони стали значно вимогливішими до своїх сертифікованих викладачів.
Учні на курсах казали,
що під час атестації мусили мало не навшпиньках ходити.
У перший же день їхнє керівництво вивалило перед ними контракт.
Усіх учнів попросили підписати так звані вказівки,
які насправді були контрактом.
Не можна просувати жодних інших художників.
Не можна використовувати жодних товарів, окрім товарів Росса.
У них була скринька для пропозицій.
Я її звала шпигунською скринькою.
Слід було повідомляти, якщо хтось з учнів чи інших учителів
якимось чином порушив вказівки.
Одну з наших подруг
у перший же день поплескали по плечу.
Сказали їй: «Спакуй усі свої фарби й пензлі».
«Нікому нічого не кажи і йди звідси».
Вона якось обмовилася при інших учнях:
«Хочу взяти урок у Дженкінсів».
І про це повідомили через оту скриньку для пропозицій.
Я п’ять років прожила під владою комуністів у В’єтнамі,
три з яких сиділа у в’язниці.
Те, як БРІ вела уроки, нагадує мені життя при комуністах.
Усіх заохочували підозрювати решту.
Вони геть усе контролювали
і могли діяти від імені Боба Росса
у справах, до яких Боб Росс був непричетний.
Як гадаєте, що сказав би про це Боб Росс, якби був живий?
Я вважаю, що Бобовому спадку завдають шкоди
теперішні партнери компанії.
Одного разу я прогулювався складом.
Там стояв великий стіл із цілою купою картин.
І я побачив, як якийсь хлопець каліграфічним пензликом
виводить на картині підпис Боба Росса.
Я подумав: «Стривайте».
«Він помер, а тепер хтось підписує картину Боба Росса».
«Що це коїться?»
Чимало людей можуть написати
майже точну копію картини Боба Росса, і ніхто не побачить різниці.
Я не бачу відмінності. І ніхто не побачить.
Мабуть, різниця криється в підписі,
але навіть і тоді неясно, чи він справжній.
Волте, це Боб Росс написав?
Це картина Боба Росса.
Бо дехто сказав, що це його.
ЄДИНА ЕКСПЕРТКА ЗІ СПРАВЖНОСТІ КАРТИН БОБА РОССА
Я здатна впізнати картину Боба Росса.
Що ви думаєте про те, що єдина уповноважена
щодо справжності картин Боба Росса — Аннетт Ковальські?
Фігня повна.
Перепрошую, дурня.
Побачивши того хлопця, я вже не міг стриматися і сказав:
«Щось тут зовсім не так».
У компанії «Боб Росс» знали,
що вони — найбільший клієнт компанії «Вебер».
Волт мені сказав: «Ми маємо право провести аудит у "Мартін Ф. Вебер"».
Вони перевірили бухгалтерію «Мартін Ф. Вебер»
і знайшли певні порушення.
Керівництво БРІ сказало:
«Ваше головне завдання - випхати Дженкінса».
«Знищити його лінійку товарів,
припинити підтримувати його передачу,
по суті, просто витурити його».
У нас був контракт із «Вебер» на 16 років.
Ми були дуже віддані Деннісу Кеппу,
хоч вони і перестали замовляти в нас майстер-класи.
Зрештою ми сказали Деннісу: «Ми знаємо, що роблять Ковальські».
Він сказав: «Ну, це ж просто бізнес».
«Нічого особистого».
Для нас це було щось дуже особисте.
Ми були першопрохідцями в галузі мистецьких хобі.
Ми безупинно живемо, дихаємо, живимося й маримо мистецтвом.
Одного ранку ми прокинулися безробітними.
Контракт із «Вебер» —
то найбільша, найгірша халепа, що могла з нами трапитися.
Ковальські анітрохи не бажали
сіяти щастя і радість.
РАДІСТЬ ЖИВОПИСУ З БОБОМ РОССОМ
Їх цікавили лише гроші.
Зараз із Бобом Россом роблять стільки товарів.
Горнятка для кави,
футболки, піжами,
ковдри, коробки для обідів,
пазли,
чорнильні ручки.
Далі перераховувати?
Фігурка вашого улюбленого художника, Боба Росса.
-Неймовірно. -Просто вкрийте зернами.
У зв’язку зі зростанням інтересу
ми раді запропонувати людям товари з Бобом Россом.
Щоб вони щодня усміхалися, відпиваючи з чашки з Бобом Россом.
Усе, що компанія «Боб Росс» повідомляли світу —
«Боб Росс те, Боб Росс це».
Боб помер. Він непричетний.
Їм ідеться про контроль.
Хочуть накласти лапою на все це кляте хазяйство.
З мене цього вже годі, чесно вам скажу.
«РСР АРТ» ПРОТИ «БОБ РОСC ІНК.»
Доброго ранку. Ведеться протокол у справі «РСР Арт» проти «Боб Росс Інк.»
Це відеозапис свідчень Роберта Стівена Росса.
Це відеозапис свідчень Дейни Джестера.
Я вирішив назвати своїм іменем фарбу та пензлі,
та мені навіть власне ім’я використовувати було страшно,
адже вони вважають, що мають усі права на прізвище «Росс».
Я знав, що проти мене негайно подадуть позов.
Адвокат порадив подати позов на них.
Так дешевше, ніж потім отримати позов від них,
бо ж вони люблять позиватися.
Гаразд, поговорімо про мого клієнта, «Боб Росс Інк.»,
якого я називатиму БРІ.
-Ви знайомі з цим скороченням? -Так, добре.
Ідея про створення РСР належала одній особі чи кільком?
Це спільна робота.
-Ясно. Хто входить до цієї спілки? -Лоренс, Стів і я.
-А Лоренс — це Лоренс Кепп? -Так.
ЛОРЕНС КЕПП КОЛИШНІЙ ПРАЦІВНИК «МАРТІН Ф. ВЕБЕР»
Мій батько був власником компанії «Мартін Ф. Вебер»,
найстаршого виробника художнього приладдя в США.
Це відеозапис свідчень пана Лоренса Кеппа.
4 ТРАВНЯ 2018 РОКУ
Скільки ще після того, як ви почали працювати в «Мартін Ф. Вебер» у 2001-му,
компанія виробляла ліцензовані товари Боба Росса для БРІ?
До 2016 року.
Які емоції чи почуття у вас викликало
рішення дати контракту спливти, коли ви про нього дізналися?
Мене це дуже збентежило.
Я подумав, що можна було б виготовляти
пензлі та фарби від Роберта Стівена Росса.
У нас зі Стівом була розмова в липні 2016 року.
Лоренс звернувся до нього і сказав, що вони можуть виробляти фарби, тож…
Мені сказали,
що такого робити не можна,
ну, знаєте, через його прізвище,
якщо тільки він не має прав на ім’я свого батька
та прав на публічне використання.
За рік після смерті Боба Росса компанія «Боб Росс»
подала позов проти третьої дружини Боба, Лінди Росс, і Джиммі Кокса,
у якому йшлося передусім про картини та фізичні об’єкти.
Пензлі, які використовував Боб Росс,
палітра, що була в Боба на телебаченні.
Вони хотіли забрати всі картини з його будинку.
Як би ви описали свої стосунки з дядьком Джимом?
Як хиткі.
І так завжди було?
Я б сказав, що так, якщо подумати.
Раніше над цим і не замислювався, але так.
Стів намагався з’ясувати,
чи має він права на ім’я свого батька.
І якось посеред своїх пошуків він сказав:
«Боже мій».
«Ви не повірите, що я знайшов».
ПЕРША ПОПРАВКА ДО ПЕРЕГЛЯДУ ВІДКЛИЧНОГО ТРАСТУ РОБЕРТА Н. РОССА
Це була перша поправка до відкличного трасту Боба Росса.
Там сказано, що ми з дядьком Джимом маємо майже всі права інтелектуальної власності.
Усе, що мій батько не передав БРІ.
Він таким чином оформив траст, бо я був іще молодий,
і він знав, що Джим, напевно, відповідальніший за мене,
тож розумно буде передати контроль йому.
Ваш дядько Джим не розповідав про угоду, яку уклав
із БРІ, щоб вирішити цей спір?
Аж ніяк. Ні.
Це ж правильно, що в мировій угоді
за 1997 рік, яку ми щойно розглянули,
Джиммі Кокс від імені трасту
передає БРІ всі права на власність,
права на твори або інші активи БРІ будь-якого характеру, чи не так?
Така сутність цього документа.
Що це все таке?
7 ТРАВНЯ 2018 РОКУ
Мій власний дядько передав їм ці права,
що цілковито суперечило бажанням мого батька.
ДЖИММІ КОКС ВІДМОВИВСЯ ДАВАТИ ІНТЕРВ’Ю ДЛЯ ФІЛЬМУ,
ПОСЛАВШИСЬ НА СТРАХ ПЕРЕД ПОЗОВОМ ВІД ПОДРУЖЖЯ КОВАЛЬСЬКІ.
Коли в 1996 році компанія «Боб Росс»
позивалася проти спадкоємців і трасту,
Джиммі підписав папери, які йому дала БРІ, щоб урятуватися від позову.
Очевидно, Лінда вчинила так само,
передавши всі права БРІ.
У цій мировій угоді згадувалися також деякі записи.
Мій батько не обговорював з нами ділові питання,
оскільки, ну, знаєте, Ковальські були проти цього,
але він записував телефонні розмови.
Вони самі ж його цьому й навчили,
і він знав, що в майбутньому почнеться війна з Ковальські.
ПЕВНІ ЗАПИСИ, ЯКІ ОТРИМАЛА КОМПАНІЯ БРІ
Усі ці записи стосувалися їхнього позову проти його дружини,
яка з ним узяла шлюб за два місяці до його смерті.
Напевно, вони їх позбулися,
щоб ніхто не довідався,
про що саме йшлося.
ПОДРУЖЖЯ КОВАЛЬСЬКІ ЗАПРОСИЛИ ВЗЯТИ УЧАСТЬ У ЦЬОМУ ФІЛЬМІ.
ЩОДО ДОКУМЕНТАЛЬНОГО ФІЛЬМУ ПРО БОБА РОССА
МИ З ЖАЛЕМ ПОВІДОМЛЯЄМО, ЩО НЕ БАЖАЄМО ЗАДОВОЛЬНЯТИ ВАШ ЗАПИТ.
МИ ПРАГНЕМО ЗБЕРЕГТИ ЦЮ ЦІННУ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНУ ВЛАСНІСТЬ
ТА ЗАПОБІГТИ ЇЇ НЕСАНКЦІОНОВАНОМУ ВИКОРИСТАННЮ,
ЗОКРЕМА ЗА АКТИВНОЇ УЧАСТІ НАШОГО АДВОКАТА.
МИ ЗАСТЕРІГАЄМО ВАС І ПРОСИМО БУТИ ОБЕРЕЖНИМИ,
ЩОБ НЕ ПОРУШИТИ ЖОДНИХ ПРАВ «БОБ РОСС ІНК.».
Вони в буквальному сенсі хотіли вкрасти татове ім’я.
І вкрали.
У ЧЕРВНІ 2019 РОКУ СТІВ ПРОГРАВ ПОЗОВ ПРОТИ «БОБ РОСС ІНК.»
Я ще сподівався, що зможу подати апеляцію.
Та нам забракло фінансування.
Мій адвокат сказав, що за 90 штук
ми зможемо провести апеляцію та виграти справу.
Мені не вдалося назбирати тих 90 тисяч,
і все пішло не так, як я сподівався.
Апеляція додала нам чималих витрат, з якими ми не змогли впоратися.
«БОБ РОСС, ІНК.» ЗБЕРЕГЛА ВСІ ПРАВА НА ІМ’Я ТА ЗОБРАЖЕННЯ БОБА РОССА.
Стів повернувся до Флориди, усамітнився там
і не відповідав на телефонні дзвінки.
Та зрештою я до нього додзвонився і привів до тями.
Трохи його розворушив.
Сказав: «Не марнуй життя».
«Я знаю, твій батько цього б не схотів».
РІДКА БІЛА ОЛІЙНА ФАРБА ВІД БОБА РОССА
Коли я знову почав писати картини…
то усвідомив, що можу взяти свої емоції
і обернути їх на щось інше.
Ковальські заробили мільйони доларів,
я сказав би, експлуатуючи його ім’я та зображення.
Але він стільки радості приніс людям.
І це найважливіше.
Неймовірно, що можна зробити старим добрим пензлем,
якщо лише трохи попрактикуватися.
І для цього багато не треба.
Нам щодня пишуть люди, які ніколи не писали картини,
у яких виходять найдивовижніші речі.
Вони навчилися творити свої власні шедеври.
Саме тому це все того варте.
Бо люди це роблять
і досягають величезних успіхів.
Гаразд.
Для мене перший крок до будь-якої мети —
це повірити у власні сили, і я знаю — ви все зможете.
Я жив у глибокій депресії близько десяти років.
Кілька разів намагався скоїти самогубство. Намагався накласти на себе руки.
Якось я сидів у вітальні, серйозно обдумуючи спосіб,
як би мені це зробити, аж тут по телевізору показали Боба Росса.
Просто створіть у власній уяві певний образ
і повірте, що у вас усе вийде.
Адже ми здатні зробити що завгодно, якщо віримо, що в нас вийде.
Якщо достатньо сильно повірити, можливо геть усе.
Можливо геть усе.
Коли така людина, як Боб Росс, з’являється
і встановлює з тобою особистий зв’язок,
йому не байдуже.
Він урятував мені життя. Насправді.
Я потрапила в реанімацію
через проблеми з вагітністю.
У мене відмовили нирки.
У мене відмовила печінка.
І все, що їм лишалося, —
це перервати мою вагітність.
І це було тяжко…
Було тяжко з цим змиритися.
Коли я вперше ввімкнула телевізор, то побачила Боба Росса.
Пишучи картину, ви дивитеся на неї й вирішуєте, що вас порадує.
Це ваш світ.
Усе можливо — головне, щоб вас це тішило й нікому не шкодило.
Боб знову вдихнув життя в мій розум
і в моє серце
і подарував невідому раніше радість від живопису.
Увесь сенс Боба Росса і його картин полягав у тому,
щоб донести до людей, що вони можуть мати цінність.
Вони можуть бути важливими в цьому світі.
Прекрасно, Стіве. Просто прекрасно.
Ого, цей шибеник — художник нівроку.
Мушу пильнувати, бо ще заполонить ефір, а я засяду вдома.
Не думаю, що мій батько знав, який вплив він чинить на інших,
навіть уже наприкінці, коли цей вплив став величезним.
Він ніколи до кінця не усвідомлював, наскільки його люблять.
Важко описати, чим саме Боб так усіх приваблював.
Це було пов’язано з його художніми здібностями,
з його голосом
і особистою манерою розмовляти з людьми.
Він чинив колосальний вплив на всіх, хто був із ним знайомий.
Пам’ять про Боба живе в наших серцях,
а його спадок живе
завдяки всім його прихильникам.
Перед смертю він сказав мені, що хоче, аби люди його пам’ятали,
але не засмучувалися.
Ми за тобою сумуємо, тату.
Ми всі за тобою сумуємо.
Якось я його спитав:
«Що ти намагаєшся довести світові?»
А він відповів:
«Те, що ми робимо тут і зараз, люди пам’ятатимуть завжди».
Бібліотеки по всій країні щотижня заповнюються
людьми, які прагнуть творити.
Ми писали картини в його стилі,
спостерігаючи за Бобом Россом, одягаючись як Боб Росс.
-Ви знаєте Боба Росса? -Так!
Він нам майже як друг.
Гаразд, дивіться.
Точно як він.
Боб Росс — він ніби арттерапевт?
БОБ РОСС: КРАСА СКРІЗЬ
Його програма так розслабляє.
Вітаю. З поверненням. Радий, що ви приєдналися.
А отут у нас буде веселенький кущик.
Я Боб Росс.
Знову ті самі кольори, що ми їх брали й раніше.
Не піднімайте ніж із полотна, а похитуйте ним, опускаючись.
А потім тримайте його під нахилом.
Важко вказувати людям на помилки,
а ще важче — змиритися з тим,
що в тебе трапився щасливий випадок.
Я часто задумувався над тим, що часом власні помилки
навчають значно більшого, ніж успіхи.
Коли досяг успіху, просто рухаєшся далі.
Але коли зробив помилку
чи стався «щасливий випадок», як казав Боб,
раптом опановуєш безліч нових способів це виправити,
і в процесі навчання починаєш насправді розвиватися в нових напрямах.
Ну, що думаєш про цю картину?
Думаю, вона доволі непогана.
Дуже добре.
І, сподіваюся, усім сподобалося
дивитись, як ти пишеш цю гарненьку картину.
Тож від імені всіх працівників каналу
хочемо побажати кожному з вас радісного живопису.
Храни вас Господь.
Від імені свого сина Стіва дякую, що дивилися.
До зустрічі.
Сьогодні Стів і Дейна продовжують учити людей живопису
по всіх Сполучених Штатах.
Після завершення цього фільму
компанія «Боб Росс, Інк.» звернулася до його авторів.
Ковальські заперечують розкол у їхніх стосунках із Бобом Россом.
Також вони заперечують, що в Аннетт із Бобом був роман.
Ковальські продовжують самостійно керувати «Боб Росс, Інк.»,
яка щороку приносить мільйони доларів завдяки ліцензіям і зображенням Боба.
Попри наміри Боба
Стів досі не отримав жодних прибутків.
Переклад субтитрів: Тетяна Ткаченко