Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Dame i gospodo, molim, pozdravite Briana Regana!
Hvala vam.
Hvala najljepša, ljudi.
Hvala.
Hvala vam od srca.
Maknimo prvo sijedu kosu s dnevnog reda.
U protivnom, sat vremena me uopće nećete slušati.
Bit će: "Znaš li ti što o sijedoj kosi?"
"Zbunjen sam kao i ti."
Ni ja ne znam što me snašlo.
Došao je Covid, upao sam u hibernaciju i probudio se kao penzić.
I bolje. Nikad mi nije bilo ugodno na odjelu boja za kosu.
Uvijek moraš glumiti da kupuješ za nekog drugog.
"Ah, te žene!"
Super mi je razlika u nazivima boja za muškarce i boja za žene.
Ženske se zovu, primjerice, Rubin crvena fuzija…
Čokoladna trešnja…
Karamela…
A muške: Smeđa!
Crna!
Svijetlo smeđa!
Tamno crna!
To bi bio cijeli spektar boja za muškarce.
Ne znam… U godinama sam kad se probudim
pa se prvo pokušavam sjetiti kojem liječniku moram toga dana.
Dermatolog!
Zbog mrlje na leđima, naime.
Ne želim se hvaliti,
ali moram nanositi lijek na leđa... lopaticom.
Odlazak u drogeriju prava je radost. "Trebate pomoć?"
A ja: "Da, molim lopaticu, kremu protiv gljivica i ručno zrcalo."
"Jeste li zaintrigirani, gospo?"
"Evo mene sa Crvenkapičinom košaricom. Biste li me uputili ka pravoj polici?"
Dermatolog mi kaže, mora mi napraviti biopsiju
madežića na vrhu nosa.
Rekoh: "Zvuči bolno."
A on će: "Bez brige, najprije ćemo ga otupiti analgetikom."
Pitam: "Kako?"
Veli: "Zabit ćemo vam oštru iglu u vrh nosa."
Dakle, ne otkazuješ bol.
Zakazuješ je ranije.
Odem svom liječniku, pita me što se događa.
Rekoh: "Recite vi meni. Iznad moga desnog koljena,
oko 7-8 cm, nalazi se malo područje.
Tako, veličine šake.
Tu ne boli.
Vrlo neobičan osjećaj.
Imate li tabletu od koje sve ostalo mogu tako osjećati?
Želim tabletu 'Sve ostalo kao to'".
Liječnik me pogleda i kaže: "Briane, to je od sedentarnog života."
Toga sam se časa zakleo…
da ću kupiti rječnik.
Ali nisam još stigao, izležavam se po kući.
Ili se kaže "ležim uokolo"?
Specijalisti. Prošlog mjeseca bio sam kod liječnika za uho, nos i grlo.
A prošlog tjedna kod liječnika za lûk stopala, križa i potiljak.
Od lûka ni "l", od križobolje vidim ukriž i boli me mali mozak.
Čudno. Mi ljudi imamo posebnog liječnika za svaki dio tijela.
U životinjskom svijetu, pak, veterinar liječi sve životinje
i sve njihove dijelove.
Pa to je najteži posao na svijetu!
Gdje su liječnici za koljena američkih muflona?
Gastroenterolozi za gnuove?
Liječnici za grlo, grlo i grlo žirafa?
Američko je zdravstvo, kažu, najbolje na svijetu.
Zadivit će me kad mi prestanu uručivati kartončinu
svaki put kad odem liječniku.
Kao u kamenom dobu.
Žvimo u svijetu barkodova i mikročipova.
Koja im je to fora s kartonom?
"Naručen sam u 10 h."
"Izvolite svoj karton. Ima 257 stranica.
Evo vam kemijska sa cvjetićem.
Sjednite s ostalima.
Da se niste vratili na šalter
dok ne ispunite karton."
"Vaš sam dugogodišnji pacijent. Trebali biste imati te informacije."
"Naše je pravilo da vam svake godine damo još jedan karton.
Tako možete osjetiti tjeskobu, napetost,
srdžbu i čisti bijes kako kipte u vašem tijelu.
Zatim vam izmjerimo tlak."
Ne možete to popraviti, a možete mene?
Liječnik me uputio na terapeutsku masažu vrata.
Masaže su čudne.
Nikad mi nije ugodno.
Gledam kroz tu čudnu "rupu u krafni"…
I spopadaju me čudne misli.
"Pitam se bih li mogao provući glavu kroz to.
Ali što ako zaglavim ispod stola?
Bit ću poput periskopa okrenutog naopačke.
Pusti ti to.
Ostajem s ove strane rupe za krafne."
Pa onda mislim: "Trebam li držati oči otvorene?"
Osjećam se kao da prisluškujem. Gledam kako miče stopala.
Pa kreću čudne misli:
"Što kad bi jedna cipela krenula tuda, a druga onuda?
Jako bi me zanimalo što se događa.
Jako bi me zanimalo."
Nakon 10 min rekoh: "Čujte, ne znam protokol…
Trebam li reći: 'Smijete početi'?"
Nato će ona: "Počela sam prije deset minuta.
Ovo je reiki masaža", veli.
"Ne dodirujem vas.
Moje su ruke tik iznad vas. To je energetsko iscjeljivanje."
Kad je završila, rekoh: "Ne dodirujem novčanik.
Moja je ruka tik iznad njega.
U ovom času vi primate energetsku uplatu.
Poručite to svojiim računima za potrošnju električne energije i plina!"
I tako, učim o sebi.
Nedavno sam saznao da patim od OKP-a.
Hvala.
"Patim" je prejaka riječ.
Ljudi kažu da pate od stvari, a samo ih imaju.
Izgledam li ja kao da patim?
Mislim da riječ "patiti" treba čuvati za tipa
koji se na podu previja u mukama.
On pati.
Smijem li priskočiti?
"Meni pričaš?!
Ja sve moram složiti po abecedi, čovječe!
Ne vrpolji se. Pokušavam ti izbrojiti rebra.
Ja sam brojač rebara.
To sa slaganjem po abecedi nije istina, bar u mom slučaju.
Misle da sam čudniji negoli jesam. To me pogađa.
Pitaju me: "Briane, ti s tim svojim OKP-om…
Moraš li doma knjige složiti abecednim redom?"
Odgovaram: "Ne…
Knjige slažem kronološki prema datumima kad sam ih dobio.
Na gornju policu."
Ne moram ih slagati po abecedi. Nisam šašav.
Donja polica je za knjige koje sam pročitao.
Slažem ih prema datumu završetka čitanja.
Ne moram ih slagati po abecedi.
A srednja polica…
ta je za knjige koje trenutačno čitam.
Kad počnem čitati knjigu,
premjestim je s gornje na srednju policu.
Srednju slažem po datumu početka čitanja.
Znam točno što se pitate.
Mislite: "Zar se čitanje naslova knjige
tehnički ne računa kao proces čitanja knjige?"
Kako biste onda razlikovali gornju policu od srednje?
Evo kako ja to radim…
Natjeram se da pročitam prvu stranicu prije negoli dopustim promjenu police.
Ne računam ni uvod ni predgovor ni korice.
Sve to pročitam od riječi do riječi,
no onda moram pročitati prvu stranicu sve do dna.
Osim ako završi usred rečenice.
Tada moram okrenuti stranicu.
Pročitam rečenicu do kraja,
okrenem stranicu, zapišem datum početka čitanja,
premjestim knjigu na srednju policu desno.
Ne moram slagati knjige abecednim redom. Nisam lud!
Zašto želju da stvari stoje uredno nazivaju poremećajem?
Kad sam posumnjao da imam OKP, guglao sam.
Simptomi su razni.
Neke imam, a neke ne.
A neke od onih koje imam, imam jače od drugih ljudi.
Pa sam odlučio izraditi grafikon u boji.
Da bar izmišljam.
Naveo sam simptome.
Odlučio na skali od 0 do 10 ocijeniti koliko snažno osjećam svaki simptom.
Zbrojiti vrijednosti i podijeliti s brojem simptoma.
Ako bude više od pet, potražit ću stručnu pomoć.
Ako bude manje od pet, sam ću si dijagnosticirati da je sve pet.
1: jesi li tip osobe koja učestalo provjerava je li štednjak isključen?
"Nula. To rade oni koji su se pozdravili s mozgom."
2: jesi li tip osobe koja neprestano pere ruke?
Odjednom me stao proganjati osjećaj…
da sam zaboravio odgovoriti na prvo pitanje.
Pa sam provjerio. Jesam, napisao sam "nula".
"OK, pranje ruku…"
"Šest."
"Ne, netočno." Pošaram to.
Sad imam tinte na rukama. Odem oprati ruke.
Perući ruke, pitam se zašto se spominju štednjaci.
Provjerim štednjak.
Bio je uključen. Eto, tu grešku neću ponoviti.
Vratim se i promijenim "pranje ruku" u "dva".
Riješio sam cijeli test. Prosjek mi je 5,0.
I dalje ne znam!
Pa sam odlučio kupiti knjigu o tome.
Odem u knjižaru.
"Odjel knjiga za samopomoć, molim?"
Nato ona meni: "A da ga pokušate sami naći?"
Nađem ja napokon odjel. Bilo je tako neorganiziran
da sam im sljedeća tri sata preslagivao knjige
umjesto da doznam imam li OKP ili ne!
Otkrit ću vam jedan način na koji se očituje.
Kada god dobijem novi kalendar,
listam unaprijed jer mi se ne sviđaju mjeseci na dnu.
Očekuju da dani dijele kvadratiće.
Moj mozak to ne podnosi.
"O, ne, listopad će biti zajednički!"
Zašto to rade?
Dani ne žele cimere.
Ne želiš čuti kako 31. žica 24.:
"Hej, slobodno se uguram s tobom?"
"Daj, gubi se!
Imaš praznih kvadrata na vrhu sljeduće stranice!"
Čudno, ha? Osim ako ti neki od tih dana nije poseban.
Ne želiš valjda da ti rođendan bude zguran u kutu trokuta.
"Sretan rođendan! Malo je tijesno ovdje."
A po dijagonali piše "iznesi smeće."
Oduvijek me zanimaju kalendari i vrijeme.
Odrastao sam u istočnoj vremenskoj zoni.
Sada živim u pacifičkoj.
Znate što je čudno?
Kad oni iz istočne zone ostavljaju glasovnu poruku,
uvijek misle da moraju izračunati vremensku razliku.
"Bok, Briane, sada je 16 h po mom vremenu.
To je 13 h po tvom vremenu."
Znam koliko je sati ondje gdje se nalazim.
Imam prijatelja koji to stalno radi.
Nedavno je ostavio poruku:
"Briane, molim te, nazovi me.
Izlazim na 20 minuta. Prema mojem vremenu, to je…
Samo me nazovi."
Kada? Daj mi izračunaj.
Kao malome, bilo mi je čudno učiti o tim zonama.
Čak 24 vremenske zone u cijelom svijetu.
Na globusu sam vidio da se sve linije spajaju na vrhu.
Pa sam se zapitao koliko je sati gore.
Možeš li se primiti za os pa hodati i…
"1 h, 2 h, 3 h… 4 h, 5 h, 6 h!"?
Kako bi gore išta isplanirao?
"Nađemo se u 17 h."
"Gdje ste bili?"
"Bio sam južno odavde."
Uz OKP, malko me muči i socijalna anksioznost.
Prisiljavam se na tulume i svašta,
ali neke stvari koje ljudi rade mi smetaju.
Ne volim kad netko izgovara riječ drukčije od ostalih
kako bi zvučao pametno.
Daj govori kao i ostali svijet!
Na tulumu sam, prilazim grupi nepoznatih ljudi.
Prvo što čujem, tip govori:
"I još nešto o 'Čengez-kanu'..."
Daj me nemoj…
Već mi se ne sviđa.
"Misliš na Džingis-kana?"
"Zapravo, izgovaralo se 'Čengez'."
Bio si ondje da čuješ, je l'?
Ti i Čeng-man brijete po gradu…
Htio sam i ja zvučati pametno.
Pa rekoh: "A, Čengez-kan, Mongolskoga carstva zasnivač?"
"Nije li on potčinio Kitaj?"
Osjetih kako obruč oko mene steže se.
Izagnaše me.
Priđem drugom društvu.
Ne znam što učiniti kad netko kaže nešto s čime se ne slažem.
Ne znam što bih tada trebao.
To me oduvijek muči.
Priđem, a žena kaže:
"Životinje su pametnije od ljudi."
Mislim si: "O, Bože…
A tek sam stigao."
Gledam ostale: "Hoće netko drugi?
Ovo je bar lako.
Ona ekipica me nokautirala.
Je li tko voljan ovo riješiti
pa da mogu ostati duže od dvije minute?"
Ali nitko i ne diže pogled. Izvrću cipele
i pokušavaju skužiti dinamiku.
Očito rade za nju. Nešto je posrijedi.
Nisam mogao šutjeti.
A nisam htio ni praviti scenu.
Ne poznajem te ljude.
Pa sam se odlučio za pošalicu.
Upitam: "Kakvi su im rezultati na maturi?”
Tek slabašni "ha ha ha".
Nisam shvatio "ha ha ha".
Samo sam osjetio pad temperature.
A ona žena zuri u mene i kaže:
"Životinje su pametnije od ljudi."
Kao, slučaj je zaključen.
E pa ne bi išlo.
Ali prije nego što sam išta uspio reći, ona će: "A dabrovi?"
Čime me natjerala da kažem: "A što s dabrovima?"
U tom času nije bilo drugog teksta u mom scenariju.
Nakon rečenice "A dabrovi?" ne može doći ništa
osim replike: "A što s dabrovima?"
"A što s dabrovima?!
A što s dabrovima?"
Pa mi je objasnila.
Reče: "Dabrovi su pametniji od ljudi.
Znaju svi zajedno ući u vodu i skupljati štapove…
i baciti ih na hrpu
i repovima pokupiti blato
i spojiti štapove i utjecati na tok rijeke."
Hooverova brana.
Pametan. Glup.
Ljudski inženjering. Hrpa blatnjavih štapova.
Upitam je…
"Angažirali ste, recimo, tvrtku da izgradi branu.
Radnici izađu iz kamiona…
Počnu ulaziti u rijeku…
skupljati grančice
i prenositi ih stišćući ih nosom i ustima…
biste li povikivali s obale: 'Gle kako su pametni!'?"
Svi su se osjetno stišali.
A ona se nabrusila.
"A pčele medarice?"
Pogledam ja u scenarij.
"A što s pčelama medaricama?
Što s pčelama medaricama?
Što s njima?!
Što s pčelama medaricama?"
Pa je rekla…
"Pčele medarice su pametnije od ljudi.
Znaju da je dovoljno da jedna leti pokretima zatka iscrtavajući broj osam
da bi ostale pčele znale gdje je cvijeće."
A kad bi te u supermarketu tako morali upućivati ka hladnjaku?
Nitko ne bi mogao utažiti žeđ dok ne bi došao usmjeritelj.
Sa svojim revolucionarnim tehnikama komunikacije.
Ta me ekipa katapultirala kao čep boce šampanjca.
Čengez-kan me gleda.
"Ne znaš se baš sprijateljiti, ha?" "Slabo.
Čovjek sam bez zemlje."
Priđem trećem društvancu.
Pokušavam postati bolji slušač.
Pa sam odlučio šutjeti.
Neki tip je upravo pričao priču
o brojevima na lutriji koje je nedavno odabrao.
Kakva priča!
Pokušat ću je prepričati,
ali bit će izazovno jer tip ubija!
Svi su se okupili oko njega.
A on: "Kupio sam četiri listića.
Na prvom sam stavio 2, 4, 7,
21, 36.
Na drugom listiću…
2, 5… Četvorku sam imao na prvom pa sam na drugom stavio peticu.
2, 5…
16, 17. Baš tako, jedan za drugim.
16 i 17 jedan za drugim
pa 28 i 31.
31 je bio posljednji broj na drugom listiću."
To je priča koju dijeli s ljudima.
"Treći listić.
Dvojka. Dvojku uvijek stavim.
Znaš mene, dvojka obavezna.
Znam da imam 4 na prvom listiću i 5 na drugom pa na treći stavljam 6.
2, 6, 17, 19.
Reko', 18 preskačem.
Hop, ravno na 19.
I 43, zadnji na trećem listiću.
Četvrti listić.
Dvojka, razumije se!
Zašto ti uopće spominjem dvojku?
Znaš mene, dvojka uvijek.
Vidiš li me na ulici s listićem, ne moraš gledati. Dvojka je tu!
Uglavnom…
4, 5 i 6 imam na onom listiću
pa ih stavljam i na četvrti. 2, 4, 5, 6.
Kad mi zazvoni u glavi: 'Dodaj i trojku, dodaj i trojku!'
Zvonilo mi je: 'Trojka, to je to! Trojka je prava stvar!'
I ja ti dodam trojku. 2, 3, 4, 5, 6, 17 i 44.
E sad, što se broja 44 tiče, mislim si ja: 'Pa da! 44!'"
Kao što možete zamisliti, svima su se vilice objesile.
Htio sam ubaciti pravu cjepanicu u vatru da to gori, brate!
Kada takav plamen bukti,
ne smiješ riskirati da se ugasi.
Želiš ga rasplamsati.
Pa kriknuh…
"Ludilo!
I što je bilo?"
"Nijedan dobitni."
Kakav preokret na kraju.
Kakav završetak!
A bio bih se zakleo da sve to ide… nekamo.
Bio bih se zakleo. Ali prevrnuo si stolove.
Uspio si ništa popratiti s još manje.
Propali lutrijski listići njemu su materijal za vic na zabavi.
Nisam se uklopio ni u jednu grupu. Pa se dadoh u preslagivanje knjiga.
Odem li na zabavu,
moram moći klisnuti iz situacije kao loptica u fliperu.
Neće ići.
Ja kažem, ne.
A, ne!
Sjedenje je previše klaustrofobično.
Na primjer, na večeri.
Ne znaš s kim ćeš sjediti.
Možda i dva sata. Pa sretno!
"Briane, sjedit ćeš kraj Donnieja Doldrumsa."
"Kako ste?" "Dobra večer."
"Propustili ste početak. Baš sam svima govorio
o tome kako je naš ured u Des Moinesu održao administrativni sastanak.
Zaključili smo
da tvornička proizvodnja u našem sjeveroistočnom kvadrantu
ne zadovoljava standard koji smo postavili
nakon konzultacija sa savjetničkim timom iz Peorije."
Lice mi je u pire krumpiru
i pravim smeđe mjehuriće u umaku.
"Ne, ne reanimirajte me!
Piše u mojoj oporuci. Pustite me."
Ne volim večere.
Ne volim ni restorane.
Jedan od razloga je taj što ne volim gljive.
Ne volim gljive.
Ljudi mi kažu: "Gdje je problem? Nemoj naručiti gljive i bok."
Da ti objasnim problem…
Ne postoji hrana koja se češće stavlja
na i u druge namirnice…
a da ih nitko nije tražio…
od gljiva.
Dogodilo se previše puta.
"Piletina koju ste naručili.
I rado ćete primijetiti…
da je ugušena…
gljivama."
"O, primijetio sam.
Nisam naručio gljive. Na meniju ih nema."
"Ma ništa za to.
Nema to veze s vama.
Sami smo odlučili…
dok smo bili u kuhinji,
bez vašega poticaja.
Jednostrano smo odlučili
ugušiti…
sve što volite u životu…
gljivama!"
Ne znam jesam li bio jasan. Ne volim gljive.
Ne volim ni grožđice.
Ne mrzim ih koliko i gljive. Grožđice samo ne volim.
Ali zanimljivo mi je kad me ljudi pokušaju uvjeriti da ih volim.
Kao da je to psihološka mana.
Kako mi samo vole reći: "Briane…
voliš li grožđe?"
Eto ga na…
"Da, volim grožđe."
"E, pa…
grožđice su…
samo osušeno grožđe!"
"O, pa onda ih cijelo vrijeme zapravo volim!
Nisam imao pojma."
Rado im uzvratim sa…
"Voliš li ti sendvič sa šunkom?
Voliš?
E. pa…
Želiš li da jedan ostavim vani…
na tri tjedna…
na žarkom suncu…
na stolu za piknik,
da se smežura do neprepoznatljivosti…
pa ga stavim na tanjur
i dam ti ga?
Hoćeš?
No?
To je samo sendvič sa šunkom!"
Sada više nije grožđe.
Majonezu volim.
Volim je do mjere
da je morala ući u novogodišnju odluku.
Odluka je bila
da neću naručivati dodatnu majonezu na sendviče.
Smio sam naručiti majonezu, ali bez riječi "sa strane".
Ubrzo sam otkrio da ne dobivam dovoljno majoneze.
Ali nisam htio prekršiti odluku. Evo kako sam naručivao ručak.
"Bok.
Molim sendvič s puretinom…
sa švicarskim sirom, zelenom salatom i…
majonezom!
Čujete li me?
Želim majonezu!
Veliko M, A, J…
i ostala slova nužna za riječ 'majoneza'.
Danas sam vidio nešto zanimljivo na društvenim mrežama.
Netko je izrazio snažno političko stajalište.
A netko je odgovorio,
"Bravo, hvala! Sad sam se predomislila".
Ne, pardon. Vidio sam jednoroga.
Svjetlucavog lila letećeg jednoroga.
Nešto sam naučio o tim mrežama.
Izrazu "samo kažem"…
nikad ne prethodi kompliment.
Kada tweetam, ne želim zvučati premlado.
Ali ne želim zvučati ni prestaro. Gledao sam Metallicu.
Super su.
Htio sam tweetati da su super,
ali nisam htio zvučati kao djedica.
A ni kao balo balavi.
Pa sam se odlućio za: "Rista, kako ti momci prže."
Mislim da sam pogodio.
Moji pratitelji misle da sam baš štosan.
"Štos" je smiješna riječ.
Volim riječi.
Što je najmanje? "Malen", "sitan",
"sićušan",
"točkica",
"mikica pikica"
ili "bubica šmubica"?
Takve me stvari drže budnim noću.
Znanstvenici moraju znati kad gledaju kroz mikroskop.
"Opisao bih ovu amebu…
kao mikicu pikicu."
Profesore, dođite. Zanima me slažete li se.
Slažete li se da je ova ameba jedna mikica pikica?"
"Da vidim.
To nije mikica pikica!
To je bubica šmubica!"
Zašto samo male stvari dobivaju slatke nadimke?
Zašto ne kažemo da je Jupiter debeli medonja?
Svemir je veliki bucko pucko!
Volim svemirske spike.
Znanstvenik na televiziji je rekao
izgrade li svemirsku sondu za istraživanje dalekih galaksija
i lansiraju je,
za stotinu godina
moći ćemo napraviti bolju i bržu svemirsku sondu
koja će prestići onu prvu prije negoli ikamo stigne.
Poruka je bila jasna.
Sve što danas radimo…
je gubitak vremena.
Šaljemo rovere na Mars.
Analiziraju kamenje.
Neki znanstvenici misle da su neke stijene iz vulkana.
Dobro…
Ako očekuju da vjerujem da su vulkani…
hračkali kamenje…
sve do Marsa…
Čak ni Vezuv na svom vrhuncu nije bio tako energičan.
Tražimo vodu na Marsu.
Vrzmamo se uokolo i tražimo vodu.
Jesmo li odustali?
Želim da znanstvenici zavire u moj sudoper.
Vidi što sam otkrio.
Kad ovo podignem…
navre voda!
Kako ide na Marsu?
Jer čini se da ovome nema kraja.
Nabavite znanstvene vrčeve i napunite ih do vrha
jer sam nabasao na vlagu svih vlaga!
Traže vodu da vide ima li života na Marsu.
Uvijek sam se pitao, a što ako na Marsu ima života…
ali je mala mikica pikica?
A mi ga gazimo roverima!
Kamera sprijeda…
"Čini se da je sve suho i pusto."
Pod kotačima…
Pretvaramo Marsovce u kašu!
"Što se ono zeleno razlilo"?
Imao sam 11 godina kad smo sletjeli na Mjesec.
Cijela se obitelj okupila oko televizora.
Moji su roditelji odgojili dobru djecu. Nisam se ja htio baviti kriminalom.
Jedan je razlog bila rečenica, pamtim je iz djetinjstva,
"Zločin se ne isplati."
Zločin se ne isplati? Zato ga se trebamo kloniti?
"Baviš se kriminalom?" "Kriminal ja volim!
Nema što ne volim u kriminalu. Kriminal je fantastičan!
Taj dio štima.
Razlog…
zbog kojega se ne bavim kriminalom…
a računao sam…
Ne isplati se!
Da se isplati, bio bih u kriminalu do grla.
Ali ne isplati se pa zato ne bavim kriminalom."
Još jedna izreka, još uvrnutija…
"Ne bavi se kriminalom…
…Ako ga nisi spreman odležati."
Čovječe.
Čudi me da moto nije "Ne bavi se kriminalom…
jer kriminal nije u redu."
Moraju ponuditi izbor između dvije sebične opcije?
"Taj zločin? To želim!
Sjajna ideja. Želim probati!
No problem kod toga konkretnog zločina…
je 15 godina u saveznoj kaznionici.
Nemam vremena!
Rado, ali imam obitelj i snove.
Nemam dovoljno vremena za taj zločin.
E sad, ovaj zločin…
Mjesec dana u pritvoru?
Može!
Za taj zločin imam dovoljno vremena.
Odluke o zločinima temeljim na bjelinama u rokovniku.
Tako su me učili.
Tako mi sebe podučavmo.
Protivnik sam kriminala,
no unekoliko smo nepošteni prema kriminalcima.
Mislim da nije pošteno da se namještanje dokaza
broji kao dodatni zločin povrh zločina.
Kakvo nagomilavanje!
Sve što čovjek spontano čini tijekom činjenja zločina
trebalo bi biti dio zločina.
Da namještanje dokaza! Koji je kriminalac to ikada uzeo u obzir
pri bijegu s mjesta zločina?
"U redu, idemo odavde."
"Toby, što radiš?!"
"Brišem otiske prstiju i rješavam se svega."
"Jesi li lud?
To je zločin!
Uvalit ćeš nas u nevolje!"
Ne smiješ dirati dokaze nakon zločina.
Ne smiješ.
Je li ijedan kriminalac ikad odlučio ne pipnuti dokaze
i izvukao išta iz toga?
"Proglašeni ste krivim.
Osuđeni ste na doživotni zatvor bez mogućnosti uvjetnog otpusta.
No…
primjećujemo da ste bili tako ljubazni da ne dirate dokaze.
Štoviše, glavni istražitelj kaže da je to najdjevičanskije mjesto zločina…
s kojim se ikad susreo u svojoj bogatoj karijeri.
Stoga možete birati…
gornji ili donji krevet."
Na vijestima su rekli
da je sudac "odbacio slučaj bez predrasuda".
Ne bi li uvijek trebalo biti tako?
Kako inače?
"Optužba odbačena.
Jer si bijelac poput mene.
A sad se gubi!"
Ako optuženik odustane od obrane,
sudac mora poroti dati sljedeću uputu.
"Možda ćete primijetiti
da je optuženi odlučio ne braniti se.
To ne smije utjecati na vašu prosudbu
dok razmatrate ostale dokaze."
Razumijem potrebu za uputama. Trebali bi ih samo malko prilagoditi.
Mislim da bi sudac trebao reći: "Primijetit ćete
da je optuženi odlučio ne braniti se.
Želimo da znate da to znači da možete…
početi s potvrđivanjem parkiranja."
Ne mogu ni zamisliti da ne stanem svoju obranu da sam nevin.
Odvjetnik te pita,
"Želiš li reći da to nisi učinio?"
"Jako sam stidljiv."
"Dobro, ali razmišljaju o električnoj stolici pa…
možda da se othrvaš nelagodi."
"Riskirat ću."
"Uključite stolicu.
Što hoćete od mene?"
Navodno se u nekim državama smrtna kazna provodi u 7 h ujutro.
Bome okrutno!
Bi li se trebao naspavati noć prije?
"Mislim da ću u krpe.
Malo ubiti oko.
Sutra imam kratak dan."
Reći ću vam što bi trebao biti zločin.
Kad se ljudi ukrcavaju u avione s naprtnjačama na leđima.
Ako ste u toj skupini, da vas prosvijetlim…
ruksacima udarate ljude u lice.
"Marim samo za ono što je preda mnom!
Dovraga sa svime što mi se nađe na putu!"
Kad sjedneš kraj izlaza u slučaju nužde
i pristaneš sve spasiti…
kako to da ti nakon leta nitko ne zahvaljuje?
Ozbiljno.
Nevjerojatno je što si mogao učiniti.
Netko bi to valjda trebao primijetiti.
"Čuo sam što se dogodilo prije polijetanja.
Hvala vam.
Bili ste spremni riskirati svoj život
da biste spasili mene, moju obitelj i ostale duše u avionu,
pa to je divljenja vrijedno.
Hvala vam, hvala!"
Ma kakvi, samo ruksak u potiljak.
Umalo sam reagirao!
Volim kad mi zahvale.
Zato znam da mi ne bi išlo spašavanje životinja.
Ne bih bio dobar u tome.
Jeste li kad vidjeli snimku divljega konja zaglavljenog u klancu?
Moraju dovesti kamione, lance, hamove,
smisliti kako da siđu u jarugu,
upregnuti konja dok divlja,
dok se otima i udara kopitima,
prići i skinuti remen a da se ne ozlijediš,
a on nakon toga šmugne u šumu.
"Hej!"
Htio bih da konj zastane negdje prije drvoreda.
Kas, kas…
"Hvala."
Pa onda ona fora na stražnjoj nozi…
Sad možeš u šumu.
Tražim li previše?
Samo kažem da, ako patku očistim od ulja četkicom za zube…
htjet ću čuti: "Kvak! Hvala!"
Okreni tu pačju glavicu i lijepo reci "hvala".
Samo to želim od tebe.
"Bez tebeh ne bih uspjela."
"Da, znam.
Ljudi su pametniji od životinja."
"Uz dužno poštovanje, ne bih plivala u ulju da nije ljudi.
Samo kažem."
"Neka netko ušutka ovu glupu patku!
Glupa brbljava patka."
Prekrasnog li mjesta. Pogledajte ovo!
Fantazija!
Nastupam na nekim kul mjestima.
Neka imaju rupu za orkestar.
Te dvije riječi ne idu skupa!
Orkestar. Rupa!
Ljudi koji rade ondje izgledaju mrak.
Dolaze u haljinama i smokinzima.
"Izgledate nevjerojatno!
A, svirate u orkestru?
M'rš u rupu!
Silazi u rupu!
U rupu!"
Zašto se tako lijepo odijevaju? Ne možeš ih ni vidjeti.
Na kraju ustanu i poklone se.
U najboljem slučaju im vidiš obrve. "Hvala.
Hvala lijepa.
Iz nekog razloga nosim čarape od 90 dolara. Hvala.
Hvala vam lijepa."
Znate što ne kužim? Kad ideš slušati orkestar,
zašto oni vježbaju dok ti ulaziš?
Nikad mi to nije bilo jasno. Ulaziš, a oni…
"Hej…
vrata su otvorena.
Skupo sam platio karte.
A da vježbate prije nego što mi dođemo?
Kladim se da ćemo to opet čuti.
Nešto će i poletjeti."
Ne kužim.
Ne želiš vidjeti glumca kako vježba dok ulaziš.
"Biti ili ne…" "Ne, ne, lakše."
"Biti ili ne…" "Ne, previše mlako."
"Biti ili ne…" "Eno njih!"
Pa se pitaš je li to glumčev ili likov trk.
Ne razumijem limene orkestre.
Razumijem orkestre.
One limene ne kužim.
Mnogo je zanimanja na ovom svijetu.
Kako to da nitko nije preuzeo taj dodatni zadatak?
Ne vidite taksidermiste kako marširaju.
Napuniti tu vidru
Dobro je napuni
Napuni vidru i nabij je na drvo
A da sjedneš i napuniš vidru?
Bilo bi ti lakše da sjedneš.
To je smiješno.
Zašto je bendovima to normalno?
Koja to skupina glazbenika sjedi i…
Ne pitajte me koji je to instrument.
"Hej, imam ideju.
A da šutnemo te stolice
i počnemo hodati naokolo pokušavajući tijelima začarati stvari?
Pa da ljudi u cepelinima znaju za koga smo."
Svirač tube se zacijelo oduševio.
"Ideš!
Svaka čast, flautašu!"
Sigurno se svirač flaute toga dosjetio.
"Hajde, marširajmo.
'Ajmo!"
"Čekaj! Trebamo remenje!"
"Ma daj, mačji kašalj."
"Čekaj! Trebamo uprtače!
Nismo spremni!"
Tko god da je izumio gajde…
mislim da još nije završio.
Jeste li ikada vidjeli taj čudovišni prizor?
Jamačno je mislio da postoji rok u patentnom uredu.
Utrčao je bacio gajde na pult.
"Jesam li zakasnio?"
"Što je, zaboga, to?"
"Vreća! S cijevima!
Zakvačio sam cijevi za vreću!
Vreća sa cijevima!"
"Pa… Vidim…
Ali zašto?
Čemu to služi?"
"Čemu služi?! To je vreća sa cijevima!
Vire iz nje!
Da čemu služi!
Čemu služi, je l'?
Čemu služi?
Čemu…"
Zbilja, čemu gajde služe?
Kako možeš svira li ih itko kako treba?
"Čuj ovog tipa.
Najbolji je!
A onaj lik…
Pojma nema!
Zabij taj lakat u vreću, to svatko zna."
Ljudi, divni ste.
Hvala lijepa.
Hvala.
Hvala vam, divni ste. Laku noć!
Prijevod titlova: Vlatka Briški Kasić