Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Dámy a pánové, přivítejte prosím Briana Regana!
Díky.
Fakt moc děkuju.
Díky.
Moc vám děkuju.
Tak hned k mým šedivým vlasům.
Protože jinak mě nebudete hodinu vůbec poslouchat.
„Co mají jako ty šedivý vlasy znamenat?“
„Jsem stejně zmatená jako ty.“
Taky nevím, co se stalo.
S covidem jsem se uložil k zimnímu spánku a probudil se jako senior.
No co. Stejně jsem nerad nakupoval barvy na vlasy.
Vždycky musíte předstírat, že tam jste kvůli někomu jinýmu. „Ženský, co?“
Líbí se mi rozdíl mezi barvami pro ženy a muže.
Barvy pro ženy se jmenujou třeba rubínová směs.
Čokoládová třešeň. Karamel. Mužská barva: hnědá!
Černá! Světle hnědá!
Tmavě černá!
To je pro muže celé barevné spektrum.
Nevím. Jsem ve věku, kdy si po probuzení
snažím jako první vzpomenout, k jakému doktorovi ten den jdu.
Aha, k dermatologovi. Kvůli tomu fleku na zádech.
Nechci znít, jako že se chlubím, ale musím si lék na záda natírat špachtlí.
Je zábava v drogerii slyšet: „Co sháníte?“
A já musím odpovědět: „Špachtli, mastičku a zrcátko s rukojetí.“
Zaujal jsem vás, má paní?
Jako Karkulka mám svůj košík,
tak mě prosím nasměrujte do správných uliček.
Můj dermatolog mi oznámil, že musí provést biopsii mateřského znamínka,
co mám na špičce nosu. Já na to: „To zní, že to bude bolet.“
„Nebojte. Nejdříve to znecitlivíme léky proti bolesti.“
„Jak?“ „Vpíchneme vám ostrou jehlu do nosu.“
Takže tu bolest nezrušíte. Jenom ji přesunete na jindy.
Tak jdu ke svému lékaři. Ptá se mě: „Jak se daří?“
Já na to: „To mi povězte vy. Asi osm centimetrů nad kolenem mám tuhle oblast.
Velkou asi jako pěst. A ta jediná mě nebolí.
Fakt zvláštní pocit.
Nemáte pilulku, po které to bude ve zbytku těla stejné?
Co se jmenuje „Všechno bude takový“?
Doktor se na mě podívá: „Briane, máte moc sedavý způsob života.“
V tu chvíli jsem se zavázal… že si koupím slovník.
Ale ještě jsem se k tomu nedostal. Jenom ležím doma.
Nebo je to správně „lehám doma“?
Doktoři se specializují, že? Minulý měsíc jsem byl u doktora na ucho, nos a krk.
A minulý týden u doktora na nárt, kříž a zátylek.
Mám plochou nohu, bolí mě v kříži a mám ztuhlý zátylek.
Je to divný. V lidském světě je lékař pro každou část těla.
Ale ve světě zvířat se veterinář stará o všechna zvířata…
a o jejich části.
To musí být ta nejtěžší práce na světě. Kde jsou lékaři kolen ovcí tlustorohých?
Gastroenterologové pakoňů?
Lékaři všech třech krků žirafy?
Americký lékařský systém je prý nejlepší na světě.
To na mě udělá dojem, až mi nebudou dávat psací podložku,
kdykoli přijdu k doktorovi. To je jako z doby kamenný.
Žijeme ve světě čárových kódů a mikročipů. Proč mi cpou psací podložku?
Jsem objednaný na desátou.
Tady máte psací podložku. Musíte vyplnit 257 papírů.
Tady máte propisku s květinou.
Jděte si sednout k těm ostatním lidem, a ať vás ani nenapadne se sem vrátit,
dokud to všechno nevyplníte.
Už roky jsem váš pacient. Všechny tyhle informace byste měli mít.
No, naší politikou je, že to děláme každý rok. Dáme vám další papíry.
Díky tomu můžete zažít, jak vám torzem proudí
úzkost, napětí, vztek a zuřivost.
A pak vám změříme krevní tlak.
To napravit nedokážete, ale mě napravíte?
Doktor mi řekl, ať si s krkem zajdu na terapeutickou masáž. Masáže jsou divné.
Nikdy se neuvolním. Vždycky se dívám skrz tu divnou díru ve tvaru donutu.
A napadají mě divný myšlenky. „Schválně, jestli tím prostrčím hlavu.
Ale co když se zaseknu pod tím stolem?
Pak bych byl jako obrácený periskop.
Radši to nebudu zkoušet a zůstanu na téhle straně donutové díry.“
Pak mě napadne: „Mám mít otevřené oči?“
Mám pocit, jako bych ji tajně odposlouchával a sledoval její nohy.
Začínají mě napadat divný věci: „Co kdyby šla každá noha jiným směrem?
Fakt moc by mě zajímalo, co by se stalo.
Fakt moc.“
Asi po deseti minutách povídám: „Neznám váš protokol…
ale mám vám říct: ‚Můžete začít?‘“
Ona na to: „Začala jsem před deseti minutami.
Tohle je reiki masáž. Nedotýkám se vás.
Moje dlaně jsou těsně nad vámi a léčím vás energií.“
Takže když skončila, říkám: „Já se peněženky nedotýkám.
Moje dlaně jsou těsně nad ní.
Měla byste obdržet energickou platbu…
kterou zaplaťte účet za energie. Schválně, jak se jim ten koncept bude líbit.“
Zjišťuju o sobě hodně věcí. Nedávno to, že trpím OCD.
Díky.
„Trpím“ je silné slovo. Lidé tvrdí, že něčím trpí jenom proto, že to mají.
Copak to vypadá, že trpím?
Slovo „trpím“ by mělo být rezervováno pro chlápka,
co se na zemi svíjí v agónii.
Ten trpí. Copak k němu můžu doběhnout a říct…
No to mi povídej!
Všechno musím řadit podle abecedy!
Přestaň se svíjet! Chci ti spočítat žebra!
Rád počítám žebra.
To řazení věcí podle abecedy není pravda. Aspoň ne v mým případě.
Lidi myslí, že jsem divnější. A to je náročný.
Ptají se mě: „Briane, když máš OCD, musíš si doma řadit knížky podle abecedy?“
A já na to: „Ne.“
Knihy si organizuju na horní poličce podle toho, jak dlouho je mám.
Podle abecedy to dělat nemusím. Nejsem magor.
A spodní polička je pro knihy, co jsem už dočetl.
Jsou uspořádané chronologicky podle času dočtení. Nemusím je řadit abecedně.
A prostřední polička…
je pro knihy, které právě čtu.
Když začnu číst knihu, přesunu ji z horní poličky do prostřední,
která je chronologicky seřazená.
Vím přesně, co si teď říkáte. „Copak se technicky vzato nepočítá…
přečtení názvu knihy jako čtení knihy?
Jak pak odlišíš horní a prostřední poličku?“
Já to dělám takhle…
Než přesunu knížku na horní poličku, musím přečíst první stránku.
Nepočítám úvod, předmluvu ani přebal knihy.
To sice přečtu slovo od slova…
ale pak se donutím přečíst celou první stránku. Až do konce.
A když skončí uprostřed věty, donutím se otočit stránku.
Dokončím větu a tu myšlenku a pak otočím stránku zpátky.
Napíšu si, kdy jsem začal číst. Dám ji úplně doprava na prostřední poličku.
Nemusím si knihy řadit podle abecedy. Nejsem praštěnej!
Proč říkají porucha tomu, že chcete mít věci uspořádané?
Když jsem myslel, že mám OCD, vygůgloval jsem si to. Má to různé symptomy.
Některé mám, jiné ne.
A některé symptomy jsou silnější než ostatní.
Tak jsem si udělal barevný graf.
Kéž bych si to vymýšlel.
Vypsal jsem příznaky.
Každý jsem ohodnotil od nuly do desíti. Podle toho, jak moc cítím, že ho mám.
Sečtete to a vydělíte celkovým počtem symptomů.
Když to bude víc než pět, chce to profesionální pomoc.
Pokud míň než pět, sám sebe diagnostikuju, že jsem v cajku.
Zaprvé: jste typ člověka, který musí opakovaně kontrolovat, že vypnul sporák?
Já na to: „Nula. Někdo takovej musí bejt naprostej cvok.“
Zadruhé: jste typ člověka, který si musí opakovaně mýt ruce?
Měl jsem takový nutkavý pocit…
že jsem zapomněl zodpovědět první otázku.
Podíval jsem se. „Jo, napsal jsem nulu. Bezva.“ Mytí rukou.
Šest. „To musí bejt špatně.“ Začmáral jsem to.
Měl jsem na rukou inkoust, tak jsem si šel umýt ruce.
Když si je myju, napadne mě: „Proč zmínili sporák?“ Tak jsem ho zkontroloval.
Byl zapnutej. „Takovou chybu už nikdy neudělám.“
A šel jsem přepsat odpověď u mytí rukou na dvojku.
Udělal jsem celý test a vyšla mi přesně pětka. Tak si říkám: „Pořád nevím.“
Šel jsem si o tom koupit knihu.
Zeptám se prodavačky v knihkupectví: „Kde máte sekci o svépomoci?“
Odpoví mi: „Proč si ji nenajdete sám?“
Konečně jsem ji našel. Byla tak nezorganizovaná,
že jsem jim další tři hodiny organizoval knihy
a nemohl jsem zjistit, jestli mám, nebo nemám OCD!
Tohle je divný způsob, jak se projevuje. Když si každý rok koupím nový kalendář,
vždy se dívám dopředu, protože nemám rád měsíce, co jsou dole.
Na jednom políčku mají víc dní.
To můj mozek nezvládne. Ale ne, v říjnu bude víc dni v jednom políčku.
Proč to dělají? Dny nechtějí spolubydlící.
Nechceš, aby se 31. zeptal 24.: „Hej, můžu se k tobě vmáčknout?“
„Vypadni, sakra! Na další straně jsou prázdný políčka.“
Asi je to divný. Pokud pro vás jeden z těch dnů není speciální.
Nechcete, aby byly vaše narozeniny vražené doprostřed trojúhelníku.
„Všechno nejlepší k narozkám, co jsou tady tak zmáčklý.“
A přes úhlopříčku je napsáno: „Vynes odpadky.“
Vždycky mě zajímaly kalendáře a čas. Vyrostl jsem ve východním časovém pásmu.
Teď žiju v tichomořském časovém pásmu. A na životě tam je divný,
že kdykoli vám někdo z východního nechá vzkaz,
mají pocit, že musí počítat časový rozdíl.
Pořád dostávám vzkazy: „Čau, Briane, u mě jsou čtyři.
Takže u tebe jedna.“
Vím, kolik je u mě hodin.
Jeden můj kamarád to dělá pořád. Teď mi nechal zprávu:
„Zavolej mi zpátky, prosím tě. Budu asi 20 minut svýho času venku, to je…
Prostě mi zavolej.“
Kdy? Jak zní ten vzorec?
Jako dítěti mi přišlo divný učit se o časových pásmech.
Že jich je na světě 24.
Na glóbu jsem uviděl, že se všechny setkávají nahoře:
„Jakej tam je asi čas?“
Je možný chodit po pólu a říkat:
„Teď je jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest?“
Jak je možný si tam něco naplánovat? „Sejdeme se v pět.“
„Kde jsi byl?“
„Víc na jih.“
Kromě OCD mám navíc i trochu sociální fóbii.
Ale nutím se chodit na večírky a tak. Ale některé věci mě fakt štvou.
Vadí mi, když někdo vyslovuje slovo jinak než všichni ostatní, aby zněl chytře.
Prostě ho řekni jako všichni ostatní.
Na jednom mejdanu jdu za skupinkou cizích lidí. Jako první slyším jednoho chlápka:
„Další věc o ‚Kingischánovi‘…“ Já si říkám: „Pro Krista pána.
Už teď toho chlápka nesnáším.“
Zeptám se: „Myslíš Čingischána?“ „Správně se vyslovuje ‚Kingischán.‘“
Tos tam tehdy asi musel být.
S Kingem jste jezdili po městě.
Taky jsem chtěl znít chytře.
Tak jsem řekl: „Jo, Kingischán. Ten ‚mongolijský kísař‘.
Ten ‚dobývátél Čény‘?“
Cítil jsem, jak se okolo mě uzavírá kruh.
Právě mě ostrakizovali.
Přešel jsem k další skupině.
Nevím, co dělat, když někdo řekne něco, s čím nesouhlasím.
Nevím, co si mám jako člověk počít. S tím jsem vždycky zápasil.
Slyším jednu ženu říct: „Zvířata jsou chytřejší než lidi.“
„Bože můj.
Vždyť jsem sotva dorazil.“
Dívám se na ostatní: „Zareagujete někdo?“
Je to snadná oběť.
Právě jsem se obětoval v tý druhý skupině.
Kdyby to někdo mohl vzít na sebe, abych tu mohl zůstat dýl než dvě minuty…
Ale nikdo ani nevzhlédnul, všichni jenom šoupali nohama…
a snažili se pochopit dynamiku. Musí pro ni pracovat. Něco se tady děje.
Ale nemohl jsem nic říct.
Ale taky jsem nechtěl dělat komára z velblouda. Neznal jsem je.
Tak jsem se rozhodl zavtipkovat: „A jaký mají zvířata výsledky u maturity?“
Chtěl jsem jenom „ha-ha-ha.“
Toho jsem se nedočkal. Jenom jsem ucítil, jak poklesla teplota.
Ta žena na mě upřela pohled a zopakovala: „Zvířata jsou chytřejší než lidi.“
A je to. Případ uzavřen.
To jsem nemohl nechat být.
Ale než jsem dokázal zareagovat, pokračovala: „A co bobři?“
Donutila mě se zeptat: „A co bobři?“
V tu chvíli jsem ve scénáři neměl jinou větu.
Na větu: „A co bobři?“ se nedá nijak zareagovat.
Kromě další věty: „A co bobři?“
A co bobři?
Vysvětlila mi to: „Bobři jsou chytřejší než lidi.
Ví, jak se dostat do vody a jak sbírat klacky a shromáždit je na jednom místě.
A ví, jak si dát na ocasy bláto
a jak s ním splácat klacky dohromady, aby změnili tok řeky.“
Hooverova přehrada.
Chytří. Blbí.
Lidské inženýrství. Hromada zablácených klacků.
Zeptal jsem se jí: „Kdyby sis najala firmu na stavbu přehrady…
Kdyby vystoupili z náklaďáku
a všichni začali lézt do řeky…
a začal sbírat větvičky a…
nosem je posouvali po hladině vody… Říkala by sis na břehu řeky:
‚Teda, ty jsou tak chytrý!‘“
V místnosti bylo hrobový ticho.
Přitvrdila:
„A co včely?“
Podíval jsem se do scénáře.
A co včely?
A co včely? Co s nima?
A co včely?
Odpověděla mi: „Včely jsou chytřejší než lidi.
Vědí, že stačí, aby jediná z nich letěla ve tvaru osmičky a třásla zadečkem.
Ostatní včely pak ví, kde jsou květiny.“
Co kdyby to udělal strejda Larry, aby ti ukázal, kde je lednička?
Nikdo nedokázal uhasit žízeň, dokud nepřišel strejda Larry.
Se svými průlomovými komunikačními technikami.
Z téhle skupinky jsem vyletěl jako korek z šampaňského.
„Kingischán“ se na mě dívá pohledem: „Nevíš, jak si udělat kamarády, co?“
Já na to: „Nejspíš ne.“ Jsem muž bez vlasti.
Dojdu ke třetí skupince. Snažím se naučit lépe naslouchat.
Tak jsem se rozhodl mlčet.
Jeden chlápek všem vyprávěl o tom, jak si nedávno vybral čísla do loterie.
Úchvatnej příběh.
Pokusím se vám ho zopakovat, ale bude to náročný, protože nebyl dobrej vypravěč.
Shromáždil všechny okolo sebe a povídá: „Koupil jsem si čtyři losy.
Na prvním jsem si vybral 2, 4, 7, 21, 36.
Na druhým…
jsem měl 2, 5… Na prvním losu jsem měl čtyřku. Na druhým pětku. 2, 5.
A pak hned po sobě 16 a 17. Hned po sobě 16 a 17, hned po sobě…
28, 31.
31 bylo poslední číslo na… co jsem měl na druhým losu.“
Tenhle příběh sdílí s ostatními lidmi.
„Na třetí los…
jsem dal dvojku. Jako vždycky. Znáte mě, bez dvojky ani ránu.
Na prvním jsem měl čtyřku a na druhým pětku.
Na třetí jsem si dal šestku. 2, 6, 17, 19. Rozhodl jsem se přeskočit 18.
Přeskočil jsem ji a dopadnul na 19. 43… to bylo poslední číslo na třetím losu.
Čtvrtý los. Dal jsem tam dvojku. Jak jinak.
Nevím, proč vás s ní nudím. Znáte mě, na los dám pokaždý dvojku.
Nemusíte se podívat a víte, že na každým losu mám dvojku.
Každopádně… Věděl jsem, že už mám 4, 5 a 6,
tak jsem je dal na čtvrtej los. 2, 4, 5, 6. Něco mi řeklo: ‚Dej tam trojku.
Vrať se a dej ji tam. Skoč po ní. Flákni ji tam.‘
Tak tam dám trojku. 2, 3, 4, 5, 6, 17 a 44.
A tu 44, protože jsem ji tam chtěl mít.“
Jak si dovedete představit, všem spadla brada až na zem.
Tak jsem chtěl přilít olej do ohně, aby tenhle požár nevyhasnul.
Když máte takovej fajrák, nemůžete riskovat, že vyhasne.
Musíte jeho směrem vyslat další žár.
„Šílený!
Co se stalo pak?“ „Žádnej z losů mi nevyšel.“
Tak tomu říkám zvrat!
Naprosto nečekanej finiš.
Mohl bych přísahat, že to celý bude mít nějakou pointu.
Jako fakt. Ale tys to převrátil vzhůru nohama!
Po ničem následovalo ještě míň.
Na večírku sdílí, jak prohrál v loterii.
Do žádný skupinky jsem nezapadal. Tak jsem jim šel přeskládat knihy.
Když jdu na večírek, musím tam jenom stát. A musím se umět rychle přesouvat.
Bum! To nefunguje. Bum! Tohle ne. Bum! Ne!
Sedět je až moc klaustrofobické. Jako na večeři.
Nevíš, vedle koho budeš sedět. Můžou to být dvě hodiny. Je to hazard.
„Briane, budeš sedět vedle Donnieho Doldrumse.“
„Čau, jak se máš?“ „Čau, co ty?
Zmeškal jsi začátek. Všem jsem vyprávěl o tom,
jak měla naše firma v Des Moines administrativní schůzku.
A díky té schůzce jsme zjistili,
že tovární produkce v severovýchodním kvadrantu…
byla horší ve srovnání s tím, co jsme očekávali,
když jsme najali konzultanty z Peorie.“
Mám zabořený obličej v bramborový kaši a foukám bubliny do hnědý omáčky.
Ne, neoživujte mě. Neoživujte mě.
Mám to ve své životní vůli. Nechte mě.
Nemám rád večírky.
Ani restaurace. Jedním z důvodů je, že nesnáším houby.
Nesnáším houby. Lidi mi říkávají: „No a co? Tak si je neobjednávej.“
Dobře, vysvětlím vám to.
Na světě neexistuje ingredience,
kterou častěji dávají do a na další jídla,
aniž by to kdokoli kdykoli chtěl… než houby.
Už jsem ztratil přehled, kolikrát se to stalo. „Tady je vaše kuře.
A jak si s radostí všimnete…
je pokryté…
houbami.“
„Jo, všimnul jsem si.
Neobjednal jsem si houby. V menu se o houbách nic nepíše.“
„S tím si nelamte hlavu.
S tím jste neměl nic společného.
To jsme rozhodli my sami…
když jsme byli v kuchyni bez jakéhokoli přispění od vás.
Jednostranně jsme se rozhodli zakrýt…
všechno, co v životě milujete…
houbami!“
Snad jsem to řekl jasně. Nemám rád houby.
A rozinky.
Ne tak moc jako houby, ale nemám je rád.
Ale fascinuje mě, když se mě snaží přesvědčit, abych je měl rád.
Jako by to byla psychologická chyba.
Lidi mi rádi říkají: „Briane…
máš rád hrozny?“
A je to tady.
„Jo, mám rád hrozny.“
„No…
hrozinky…
jsou jenom vysušený hrozny!“
Takže jsem je měl celou dobu rád. Neměl jsem o tom ani tuchu.
Rád jim odpovídám otázkou…
„Máš rád šunkový sendvič?
Máš?
No… chtěl bys, abych ho dal ven…
na tři týdny… na žhnoucí slunce…
na piknikový stůl… až se scvrkne tak, že je nepoznatelný…
a naservíroval ti ho na talíři? To by se ti líbilo?
No? Je to jenom šunkovej sendvič!“
Teď už to hrozen není.
Zato majonézu rád mám.
Mám ji rád tak moc, že se musela dostat do novoročního předsevzetí.
To předsevzetí znělo, že si nemůžu objednávat sendviče s majonézou navíc.
Majonézu jo, ale nemůžu použít slovo „navíc“.
A rychle jsem zjistil, že nejím dost majonézy.
Ale nechtěl jsem porušit svoje předsevzetí. Takže si objednávám takhle.
„Dobrý den. Dal bych si krůtí sendvič
s ementálem, salátem a…
majonézou!
Rozumíme si?
Chci majonézu!
M. A. J…
a zbytek písmen, který patří do slova majonéza!“
Dneska jsem viděl něco zajímavého na sociálních médiích.
Někdo zveřejnil vážné silný politický názor.
A někdo další odpověděl: „To je fakt. Změnil jsem názor.“
Ne, promiňte. Viděl jsem jednorožce.
Fialovýho třpytivýho lítajícího jednorožce.
Tohle jsem se naučil o sociálních médiích. Před frází „jenom říkám“…
není nikdy žádnej kompliment.
Když tvítuju, nechci nikdy znít moc mladě.
Ale taky nechci znít moc staře. Byl jsem na koncertě Metalicy. Jsou skvělí.
Chtěl jsem to tvítnout, ale nechtěl jsem působit jako starej páprda.
Ale ani jako mladej floutek.
Tak jsem se rozhodl pro: „Tyhle týpci to fakt umí rozjet.“
Ideální kompromis.
Všichni moji sledující si mysleli, že jsem kabrňák.
„Kabrňák“ je legrační slovo. Slova mám rád.
Jaké slovo znamená to nejmenší? „Maličký“, „malinký“, „mrňavý“…
„malinkatý“, „nepatrný“, nebo „prťavý“?
Takové věci mi nedají spát.
Musí to vědět vědci, když se dívají do mikroskopu.
„Tuhle amébu bych popsal jako…
mrňavou.
Profesore, pojďte sem. Schválně, jestli se shodneme, že je tato améba mrňavá.“
„Mrknu se.
Ta přece není mrňavá. Je prťavá!“
Proč máme roztomilá slova jenom pro malé věci?
Proč o planetě Jupiter neříkáme, že je „obřitaňánská“?
Vesmír je „obrovskytanánánskej“!
Miluju vesmírný věci. Jeden vědec v televizi říkal, že vědí,
že když postaví vesmírnou sondu pro průzkum vzdálených galaxií a vyšlou ji,
že za 100 let budeme moct postavit lepší a rychlejší vesmírnou sondu,
která tu první dohoní a předežene, než se kamkoli dostane.
Jasný poselství.
Všechno, co dneska děláme, je ztráta času.
Na Mars vysíláme rovery. Analyzují horniny.
A někteří vědci si myslí, že některé z nich jsou sopečného původu. Tak jo.
Jestli čekají, že uvěřím, že ze sopek vystřelily kameny…
až na Mars…
Ani Vesuv neměl v dobách svý největší slávy takovej elán.
Hledáme vodu na Marsu.
Kroužíme kolem dokola ve snaze najít vodu. To jsme to už vzdali tady?
Chci ty vědce dovýst ke svýmu kuchyňskému dřezu.
Mrkejte, co jsem objevil.
Až tím otočím…
z konce tý věci vytryskne voda.
Jak to jde na Marsu? Protože tohle je nejspíš nekonečný.
Přijďte si naplnit svoje vědecký džbány, narazil jsem na zlatou žílu vlhkosti.
Hledají vodu, aby zjistili, jestli je na Marsu život.
Vždycky jsem přemýšlel, co když život na Marsu je, ale je prťavej?
A my ho rozdrtíme svými rovery.
Kamera vepředu: „Všechno je podle všeho suché a pusté.“
Pod kolama:
Děláme z Marťanů kaši.
Co je ten zelenej pruh?
Bylo mi 11, když jsme přistáli na Měsíci. Celá rodina se shromáždila u televize.
Moji rodiče vychovali dobré děti. Nevydal jsem se cestou zločinu.
Jedním z důvodů byla fráze, co jsem jako dítě slýchával. „Zločin se nevyplácí.“
Zločin se nevyplácí? Proto bychom ho neměli dělat?
„Jseš zločinec?“ „No, zločin sice miluju.
Na zločinu miluju skoro všechno. Zločin je fantastickej.
O tomhle mě přesvědčovat nemusíš.
Ale důvod…
proč nepáchám zločiny…
a bacha, spočítal jsem si to…
protože se to nevyplácí!
Kdyby se to vyplatilo, pak bych je páchal furt.
Ale zločiny se nevyplácí, a proto je nepáchám.“
Ještě zvrácenější motto o zločinu: „Nepáchej zločiny…
pokud si nezvládneš odsedět trest za svoje činy.“ Sakra.
Zajímá mě, proč to motto nezní: „Nepáchej zločiny…
protože to by bylo špatné.“
Musí to být volba mezi dvěma sobeckými možnostmi?
Jo, ten zločin? Chci ho spáchat! Je to výbornej zločin. Chci ho spáchat.
Problémem s tímhle konkrétním zločinem
je ale 15 let ve federální věznici.
Na to nemám čas!
Kéž bych mohl, ale mám rodinu a sny.
Na tenhle zločin nemám dost času.
Ale za tenhle zločin je na druhou stranu jenom měsíc v okresním vězení?
Jdu do něj! Na tenhle zločin mám hromadu času.
Zločiny si vybírám podle toho, jak moc mám volnej kalendář. Tak mě vychovali.
Tohle se učíme.
I když jsem proti zločinu, zločincům děláme věci, které jsou podle mě nefér.
Je třeba nefér, že manipulace s důkazy
je další zločin k tomu původnímu zločinu.
Pěkně jim to sčítají.
Když se to stane přirozeně během toho zločinu, mělo by to být jeho součástí.
Manipulace s důkazy. Vzal to někdy nějaký zločinec do úvahy,
když prchal z místa činu? „Padáme!
Toby, co to děláš?“ „Otírám otisky prstů a všeho se zbavuju.“
„Zešílels?
Vždyť to je zločin!
Dostaneš nás do maléru!“
Po spáchání trestného činu nesmíte manipulovat s důkazy.
Nesmíte.
Existoval někdy nějaký zločinec, co s důkazy nemanipuloval…
a bylo mu to k něčemu?
„Byl jste shledán vinným z tohoto trestného činu.
Odsuzuji vás na doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.
Ale…
chci poznamenat, že jste byl hodný a nemanipuloval s důkazy.
Hlavní vyšetřovatel dokonce řekl, že to bylo to nejvíc nedotčené místo zločinu,
které během své význačné kariéry viděl.
Smekám před vámi. Můžete si vybrat, jestli chcete spát nahoře, nebo dole.“
Viděl jsem ve zprávách, že soudce zamítl bez předsudků případ.
Copak by to tak nemělo být vždy?
Jak jinak by to fungovalo? „Případ zamítnut. Jelikož jseš běloch jako já.
Tak mazej odsud, ty blázínku!“
Pokud se obžalovaný nevyjádří k obhajobě, soudce musí říct porotě něco takového:
„Asi jste si povšimli, že se obžalovaný rozhodl nehájit.
Na to nesmíte při posuzování důkazů brát jakýkoli ohled.“
Chápu, že instrukce jsou potřeba. Myslím, že by je ale měli vyladit.
Soudce by měl říct: „Asi jste si povšimli, že se obžalovaný rozhodl nehájit.
Chceme, abyste věděli, že to znamená…
že můžete začít hradit parkování.“
Kdybych byl nevinný, nedovedu si představit, že bych se nehájil.
Advokát by se mě zeptal: „Chcete mu říct, že jste nevinný?“
„Jsem strašně stydlivej.“
„Já vím, ale uvažují o elektrické křesle, tak se pokuste překonat svůj ostych.“
„Risknu to.“
„Přivezte tu židli, Ctihodnosti. Co ode mě chcete?“
Některé státy prý vykonávají trest smrti v sedm ráno. Tomu říkám krutost.
Má ten chlápek večer předtím spát ?
„Jo, jdu na kutě. Zkus si zdřímnout.
Zejtra tě čeká krátkej den.“
Řeknu vám, co by měl být zločin. Nastupovat do letadla s batohem na zádech.
Jestli to děláte, menší upozornění: dáváte lidem batohem rány do tváře.
„Záleží mi jenom na tom, co je přede mnou! K čertu se vším, co nechám za sebou!“
Když sedíte u nouzového exitu a souhlasíte s tím, že všechny zachráníte…
jak to, že vám nikdo po letu neděkuje?
Ptám se vážně.
Je úžasné, co byste udělali. Jeden by řekl, že si toho někdo všimne.
„Slyšel jsem, co se stalo před odletem.
Děkuju. Byl jste ochotný riskovat svůj život,
abyste zachránil mě, mou rodinu a všechny v tomto letadle. To je vážně obdivuhodné.
Strašně moc vám děkuju.“
Ne, jenom dostanete batohem do hlavy.
Vždyť jsem málem na něco zareagoval!
Mám rád, když mi děkují. Proto vím, že bych se vůbec nehodil na záchranu zvířat.
Nešlo by mi to. Viděli jste někdy záběry divokého koně uvízlého v rokli?
Musí přivézt náklaďáky, řetězy a postroje a vymyslet, jak se dostat dolů do rokle
a jak koně dostat do postroje, zatímco šílí
a vytáhnout ho, zatímco kope hlava nehlava.
Sundat mu ten postroj, aniž vy vás zranil. A hned nato zdrhne do lesa.
„Hej!“
Chtěl bych, aby se ten kůň před začátkem lesa zastavil.
Klopity, klopity, klop.
„Dík.“
Aby se pak postavil na zadní.
A pak ať klidně prchá do lesa. To toho chci tak moc?
Říkám jenom, že když z kachny vydrhnu ropu…
budu chtít menší kvák jako poděkování.
Otoč svou kachní hlavičku: „Dík.“
Nic víc od tebe nepotřebuju.
„Bez tebe bych to nedokázala.“ „Jo, já vím.
Lidi jsou chytřejší než zvířata.“
„Se vší úctou, nebýt lidí, nebyla bych teď celá od ropy.
Jenom říkám.“
Zavřete někdo tý mluvící kachně zobák. Hloupá mluvící kachna.
Tohle je krásný místo. Podívejte na to.
Úžasný.
Vystupoval jsem na fakt cool místech.
V některých byla i jáma pro orchestr. Tyhle slova k sobě nepatří.
„Orchestr.“ „Jáma!“
Hudebníci v orchestru vypadají senzačně. Dorazí v róbách a smokinzích.
Moc vám to všem sluší. Jo aha, vy jste v orchestru.
Mazejte do jámy! Dělejte!
Vlezte si do jámy! Do jámy, povídám!
Proč se musí tak vyfiknout? Vždyť je ani nevidíte!
Na konci koncertu se postaví a ukloní. Přinejlepším jim vidíte obočí. „Díky.
Mockrát vám děkuju.
Děku… Kdovíproč na sobě mám ponožky za 90 dolarů. Díky.
Vážně děkuju!“
Víte, co mě fakt štve? Když jdete na koncert s orchestrem,
proč právě zkoušejí, když přicházíte dovnitř?
Nikdy jsem to nepochopil. Při příchodu slyšíte:
Hele…
už jsou otevřené dveře.
Za tyhle lístky jsem zaplatil majlant. To nemůžete zkoušet, než dorazíme?
Tohle určitě uslyšíme znovu.
Vsadím se, že tady někdo po někom něco hodí.
Co to je? Při příchodu taky nechcete vidět herce, jak zkouší.
Být, nebo ne… Ne. Moc hlasitý. Víc potichu.
Být… Ne, moc subtilní. Něco mezitím.
Být… Ježíš, už jsou tady!
Říkáte si, běží takhle ten herec, nebo ta postava?
Nechápu pochodové kapely.
Kapely chápu. Ale nechápu pochodové kapely.
Na světě existuje spousta povolání.
Proč si na sebe žádné další nevzalo tenhle úkon navíc?
Neexistují pochodoví preparátoři.
Musíš tu vydru vycpat. Musíš ji dobře vycpat.
Vycpi ji a na dřevo ji posaď!
Proč si k vycpání té vydry nesedneš? Možná to bude vsedě snazší.
Jo, je to směšný. Tak proč je to normální pro kapely?
Která skupina muzikantů jenom tak seděla…
Neptejte se mě, co to má být za nástroj.
„Hele, mám nápad. Co takhle se zbavit židlí, na kterých sedíme,
a začít chodit a snažit se vyhláskovat slova našimi těly…
aby lidi ve vzducholodích věděli, komu fandíme?
Tubista ten nápad určitě zbožňoval. „No to je výborný.“
Skvělej nápad, flétnisto!“
Pochodová kapela musela napadnout flétnistu. „Pojďme pochodovat.
No tak.“ „Počkej! Potřebujeme řemínky a tak dál!“
„Vždyť je to tak snadný.“
„Počkej! Potřebujeme popruhy!
Ještě nejsme připravený!“
Ať už vymyslel dudy kdokoli…
nemyslím, že už má hotovo.
Viděli jste někdy tu obludnost?
Asi si myslel, že musí stihnout termín na podání patentu.
Nejspíš přiběhnul a hodil to na pult: „Stihnul jsem to?“
„Co to u všech všudy je?“
„Přece měch! A do něj jsou zabodnutý píšťaly!
Vrazil jsem píšťaly do měchu!
Dudy!“
„Ne, to vidím.
Proč? Co to dělá?“
„Co to dělá? Je to měch s píšťalama! Co z toho ze všech stran trčí!
Co to dělá?
Co…?“
Co to dělá?
Jak poznáte, jestli na ně někdo umí hrát?
Tenhle chlápek…
je nejlepší.
A tenhle chlápek…
netuší, jak na ně hrát. Strč loket pořádně do toho měchu. To přece ví každej.“
Jste fakt úžasný!
Mockrát děkuju!
Děkuju!
Moc díky! Jste skvělý! Vážně si toho vážím! Dobrou noc!
Překlad titulků: Jakub Doležal