Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-ALKUPERÄISKOMEDIA
Hyvät naiset ja herrat, toivottakaa tervetulleeksi Brian Regan!
Kiitos.
Kiitos paljon.
Kiitos.
Paljon kiitoksia.
Mennään heti harmaaseen tukkaan.
Muuten ette kuuntele minua.
Kyselette vain: "Tiesitkö tuosta tukasta?"
"Olen yhtä hämmentynyt kuin sinä."
En minäkään tiedä, mitä tapahtui.
Korona iski, vaivuin horrokseen ja heräsin seniorikansalaisena.
Samapa tuo.
En ole koskaan viihtynyt hiusvärihyllyillä.
Pitää aina esittää olevansa jonkun muun asialla.
"Naiset."
Pidän naisten ja miesten hiusvärien nimien eroista.
Naisten värien nimet ovat luokkaa rubiinifuusio,
suklaakirsikka,
toffee.
Miesten värit: Ruskea!
Musta!
Vaaleanruskea!
Tummanmusta!
Siinä on miesten koko värispektri.
Olen siinä iässä, jossa herättyäni -
yritän ensimmäisenä muistella, mitä lääkäriä olen menossa tapaamaan.
Ai niin, ihotautilääkäriä!
Koska selässä on se läiskä.
En halua kerskua,
mutta joudun levittämään selkääni lääkettä lastalla.
Kiva, kun apteekissa kysytään:
"Voinko auttaa?"
Vastaan: "Etsin lastaa, salvaa ja käsipeiliä.
Alkaako kiinnostaa?
Minulla on korikin kuin Punahilkalla,
joten jos voisit ohjata oikeaan suuntaan."
Ihotautilääkärini mukaan nenänpääni pikku luomesta -
piti ottaa koepala. Kuulosti kivuliaalta.
Hän lohdutti, että se puudutettaisiin.
Kysyin, että miten.
"Työnnämme terävän neulan nenänpäähäsi."
Kipua ei siis peruta.
Se vain ajoitetaan uusiksi.
Yleislääkärini kysyi, miten menee.
Sanoin: "Sanopa sinä. Polveni yläpuolella on sellainen alue,
noin nyrkin kokoinen.
Siihen ei satu.
Se tuntuu oudolta.
Olisiko pilleriä, millä kaikki muutkin alueet tuntuisivat samalta?
Haluan sellaisen."
Lääkärini sanoi: "Brian, olet aivan liian sedentaarinen."
Siinä hetkessä vannoin -
hankkivani sanakirjan.
Mutta en ole saanut vielä aikaiseksi. Lorvin vain.
Vaiko lorvailen?
Lääkärithän erikoistuvat.
Viime kuussa kävin korva-, nenä- ja kurkkulääkärillä.
Viime viikolla kävin holvikaari-, ristiselkä- ja yläniskalääkärillä.
Minulla on lättäjalat, notkoselkä ja niskavika.
Outoa, että ihmisten joka osalle on omat lääkärinsä.
Eläinlääkäri sen sijaan hoitaa kaikkia eläimiä -
ja niiden kaikkia osia.
Sen täytyy olla maailman vaikein työ!
Missä paksusarvilampaiden polvilääkärit?
Tai gnuiden gastroenterologit?
Kirahvien kurkku-, kurkku- ja kurkkulääkärit?
Amerikassa terveydenhoito on maailman parasta.
Vaikutun sitten, kun käteeni ei enää lykätä lomaketta vastaanotossa.
Kivikautista.
Elämme viivakoodien ja mikrosirujen maailmassa. Miksi lomake?
"Minulla on aika kello 10."
"Tässä lomake. Siinä on 257 sivua.
Tässä kynä, jonka päässä on kukka.
Mene istumaan noiden sekaan -
äläkä kuvittelekaan palaavasi tiskille, ennen kuin lomake on täytetty."
"Olen asioinut täällä vuosia. Tiedot pitäisi löytyä."
"Teemme tämän vuosittain.
Saat kokea ahdistusta -
ja raivoa ja suoranaista vihaa. Ne kaikki kuohuvat kehossasi.
Sitten mittaamme verenpaineesi."
"Saatteko muka minut kuntoon, mutta tuota ette?"
Lääkärini käski mennä niskahierontaan.
Hieronta on outoa.
En tunne oloani koskaan mukavaksi.
Tuijotan siitä oudosta reiästä.
Mietin kummia, kuten:
"Voisinkohan työntää pääni tästä läpi?
Entä jos jään jumiin?
Olisin kuin nurinkurinen periskooppi.
Paras antaa olla ja pysyä reiän tällä puolella."
Ja sitten mietin: "Kuuluisiko silmieni olla auki?"
Kuin salakuuntelisin katsellessani hierojan jalkojen liikkeitä.
Alan miettiä omituisia, kuten:
"Entä jos toinen kenkä lähtisi tuonne ja toinen tuonne?
Kiinnostaisi tietää, mistä on kyse.
Kiinnostaisi kamalasti."
Kymmenen minuutin jälkeen sanoin: "En tunne protokollaa,
mutta kuuluuko minun ilmoittaa, että saat aloittaa?"
Hieroja vastasi: "Aloitin jo.
Tämä on reikihoitoa.
En varsinaisesti kosketa sinua.
Käteni ovat juuri yläpuolellasi. Parantavaa energiaa."
Kun hän oli valmis, sanoin: "En varsinaisesti kosketa lompakkoani.
Käteni on sen yläpuolella.
Saat energiamaksun,
jolla voit kokeilla maksaa laskujasi. Katso, miten käy."
Opin itsestäni kaikenlaista.
Vastikään tajusin kärsiväni pakko-oireisesta häiriöstä.
Kiitos.
"Kärsiä" on liian vahva sana.
Kun ihmiset sanovat kärsivänsä, heillä vain on jokin juttu.
Näytänkö kärsivältä?
Se sana pitäisi säästää hepulle,
joka kiemurtelee tuskissaan maassa.
Hän kärsii.
Saanko mennä hänen luokseen…
"Älä muuta sano!"
Joudun laittamaan kaiken aakkosjärjestykseen.
Lakkaa kiemurtelemasta! Yritän laskea kylkiluitasi!
Olen kylkiluunlaskija.
Aakkostusjuttu ei pidä kohdallani paikkaansa.
Minua pidetään oudompana kuin olen.
Ihmiset kyselevät kaikenlaista: "Brian,
joudutko laittamaan kotona kirjat aakkosjärjestykseen?"
"No en.
Järjestän ne kronologisesti ylähyllylle hankkimisajankohdan mukaan.
En joudu aakkosjärjestämään niitä. En ole sekopää.
Alahylly on luetuille kirjoille.
Järjestetän nekin kronologisesti.
Ei niitä tarvitse aakkosjärjestykseen panna.
Ja keskihylly -
on keskeneräisille kirjoille.
Kun aloitan lukemisen,
siirrän kirjan ylähyllyltä keskihyllylle,
ja ne menevät aloitusajankohdan mukaiseen järjestykseen.
Tiedän, mitä mietitte.
"Eikö kirjan nimen lukeminen -
periaatteessa lasketa kirjan lukemisen aloittamiseksi?
Miten voi siis erotella ylä- ja keskihyllyn?"
No, minä teen näin:
Hyllynvaihdos sallitaan vasta ensimmäisen sivun luettuani.
Johdantoa, esipuhetta tai kansilehteä ei lasketa.
Luen nekin kaikki sanasta sanaan.
Mutta pakotan itseni sitten lukemaan ensimmäisen sivun loppuun.
Paitsi jos virke jää kesken.
Sitten pitää kääntää sivua -
ja lukea ajatus loppuun.
Käännän sivun takaisin. Kirjoitan ylös, milloin aloitin.
Sitten siirrän sen keskihyllyyn oikeimmanpuoleiseksi.
En joudu sentään laittamaan niitä aakkosjärjestykseen!
Miksi järjestyksen haluaminen on epäsovinnaista?
Kun aloin epäillä asiaa, googlasin OCD:n.
Oireita on erilaisia.
Joitakin minulla on, joitakin ei.
Ja jotkut oireistani ovat vahvempia kuin toiset.
Päätin värikoodata kaavion.
Olisipa tämä keksitty tarina.
Listasin oireeni.
Annoin niille arvosanan asteikolla 1-10 tuntemusteni mukaan.
Laskin arvosanat yhteen ja jaoin oireiden lukumäärällä.
Jos keskiarvo olisi yli viisi, hankkisin ammattiapua.
Jos alle, voisin diagnosoida itseni olevan aivan kunnossa.
Yksi: joudutko varmistamaan lukuisia kertoja, ettei liesi ole päällä?
"Nolla. Aivan kukkuu-kamaa."
Kaksi: joudutko pesemään käsiäsi jatkuvasti?
Minua alkoi vaivata,
olinko unohtanut vastata ensimmäiseen kysymykseen.
Vilkaisin: "Jep, nolla siinä on.
Sitten käsienpesuun.
Kuusi.
Ei edes." Vedin sen yli.
Käsiin tuli mustetta. Menin pesemään käsiäni.
Niitä pestessäni mietin, miksi liesi oli mainittu.
Kävin tarkistamassa sen.
Päällähän se oli. "Tuota virhettä en toista!"
Palasin, ja vaihdoin käsienpesuun arvosanan kaksi.
Koko testin keskiarvoksi tuli 5,0.
Olin ihan hämilläni.
Päätin ostaa kirjan aiheesta.
Kysyin myyjältä:
"Missä on itseapukirjallisuutta?
Hän sanoi: "Koetapa löytää itse."
Löysin osaston lopulta. Se oli aivan sikin sokin.
Meni kolme tuntia kirjoja järjestellessä -
sen sijaan, että olisin selvittänyt, onko minulla OCD!
Kerron oudon tavan, miten se tulee esiin.
Joka vuosi uuden kalenterin ostaessani -
selaan sen aina etukäteen. En pidä kuukausista, jotka jakavat ruutuja.
Aivoni eivät kestä sitä.
Voi ei, lokakuussa pitää jakaa ruutuja!
Miksi ne tehdään niin?
Päivät eivät halua kämppiksiä.
Ei kukaan halua 31:n menevän 24:n luo.
"Sopiiko sujahtaa viekkuun?"
"Hiiteen siitä!
Seuraavan sivun yläosassa on tyhjiä ruutuja!"
Voi vaikuttaa oudolta,
ellei jokin niistä päivistä ole itselle erityinen.
Ette haluaisi syntymäpäiväänne liiskatuksi nurkkaan.
"Hyvää synttäriä sinne nurkkaan."
Ja viivan päällä lukee "vie roskat".
Kalenterit ja aika ovat aina kiehtoneet minua.
Vartuin Yhdysvaltain itäisessä ajassa.
Nyt elän Tyynenmeren ajassa.
On outoa,
kun itärannikolta joku jättää ääniviestin.
He luulevat, että heidän tarvitsee aina laskea aikaeromme.
"Hei, Brian. Kello on täällä neljä.
Eli yksi siellä."
Tiedän, mitä kello on tykönäni.
Yksi kaverini tekee aina noin.
Sain vastikään viestin:
"Soittele minulle takaisin.
Olen parikymmentä minuuttia poissa, eli sinun ajassasi…
Soittele vain."
Milloin? Millä kaavalla?
Lapsena oli outoa lukea aikavyöhykkeistä.
Opin, että niitä oli 24.
Katsoin karttapalloa ja näin viivojen yhdistyvän ylhäällä.
Mietin: "Mitä kello on tuolla?
Voisiko siellä kiertää tähän tapaan: "Kello on 1, 2, 3, 4, 5, 6?"
Miten voisi suunnitella mitään?
"Nähdään viideltä."
"Missä olit?"
"Etelämpänä."
Pakko-oireisen häiriön lisäksi minua vaivaa sosiaalinen jännittäminen.
Mutta pakottaudun juhliin ja muihin.
Ihmiset tekevät ärsyttäviä juttuja.
En tykkää siitä, kun joku lausuu jonkun sanan muka fiksun kuuloisesti.
Puhuisi vain kuin muutkin.
Yksissä juhlissa astelin vieraiden ihmisten sekaan.
Kuulin, kun yksi heppu sanoi:
"Sitten se Tsengis-kaani..."
"Voi jösses.
Lakkasin jo pitämästä tästä hepusta.
Siis Tsingis-kaaniko?"
"Se kuuluu lausua 'Tsengis'."
Liekö aikalaisiaan?
Kaiffaroit Tseng-jäbän kanssa.
Halusin itsekin kuulostaa fiksulta.
"Aivan, Tsengis-kaani, Mongoolian kaisari.
Eikös hän vällöittänyt Keenan?"
Tunsin, kuinka rinki supistui.
Minut sysättiin syrjään.
Astelin toisen porukan luo.
En tiedä, mitä pitäisi tehdä, kun joku sanoo jotain, mistä olen eri mieltä.
Sellainen aina hämmentää.
Yksi nainen sanoi:
"Eläimet ovat ihmisiä fiksumpia."
"Voi jösses.
Vastahan tulin tänne."
Katselin muita toiveikkaana. "Voisiko joku tarttua helppoon syöttiin?
Otin juuri hittiä toisessa ringissä.
Voisiko joku tarttua tähän, jotta voisin viivähtää pari minuuttia…"
Mutta kukaan ei edes nostanut katsettaan.
Miettivät ryhmän dynamiikkaa.
Ehkä he olivat sen naisen alaisia.
En voinut olla kommentoimatta.
Mutten halunnut tehdä siitä numeroakaan. En tuntenut sitä porukkaa.
Päätin heittää kepeän vitsin.
"Miten eläimet pärjäävät yo-kirjoituksissa?"
Pikku kevennys vain.
Kukaan ei naurahtanut.
Tunsin tunnelman laskevan.
Nainen mulkaisi minua ja sanoi:
"Eläimet ovat ihmisiä fiksumpia."
Tyyliin "asia käsitelty".
En voinut sulattaa sellaista.
Mutta hän jatkoi: "Entäs majavat?"
Oli pakko sanoa: "Mitä niistä?"
Kässärissäni ei lukenut mitään muuta.
Mitään muuta ei voi sanoa, kun toinen heittää "entäs majavat".
Siihen käy vain "mitä niistä".
Mitä niistä?
Hän sitten selitti:
"Majavat ovat ihmisiä fiksumpia.
Ne osaavat mennä veteen ja kerätä keppejä -
ja kuljettaa ne yhteen paikkaan ja lätkiä mutaa hännillään -
keppien liittämiseksi yhteen, jotta virtaus muuttuu."
Hooverin pato.
Fiksua. Tyhmää.
Insinööritaito. Kasa kuraisia keppejä.
Kysyin siltä naiselta:
"Jos palkkaisit yrityksen tekemään padon -
ja porukka nousisi autoistaan,
livahtaisi jokeen -
keräilemään oksia -
ja lykkisi niitä pintaa pitkin,
seuraisitko penkereeltä kehuen:
'Onpa fiksua väkeä!'?"
Kaikki vaikenivat.
Nainen nosti panoksia.
"Entäs mehiläiset?"
Vilkaisin kässäriäni.
"Mitä niistä?
Mitä niistä?
Mitä niistä?"
Hän sanoi:
"Mehiläiset ovat ihmisiä fiksumpia.
Ne tietävät, että vain yhden tarvitsee lentää kahdeksikkoa -
ja heiluttaa peräänsä,
ja siitä muut tietävät, missä kukat ovat."
"Entä jos Larry-sedän pitäisi näyttää tuolla tavalla jääkaapin paikka?
Kukaan ei voisi sammuttaa janoaan ilman Larry-sedän apua.
Hän taitaa viestinnän."
Se rinki pullautti minut ulos kuin korkin samppanjapullosta.
Tsengis-kaani katseli minua.
"Et taida osata ystävystyä?"
"Tuskin."
Maaton mies.
Astelin kolmanteen rinkiin.
Yritin opetella olemaan parempi kuuntelija.
Päätin olla sanomatta mitään.
Yksi jätkä kertoi tarinaa -
valitsemistaan lottonumeroista.
Huikea tarina.
Yritän toisintaa sen.
Vaikeaa siitä tulee, sillä se jätkä veti komeasti.
Kaikki olivat koolla ja hän kertoi:
"Ostin neljä lottoriviä.
Ensimmäiseen valitsin 2,
4, 7, 21 ja 36.
Toiseen valitsin -
2, 5… ekassa oli 4, tähän panin 5.
Kakkonen, vitonen.
16, 17. Peräkkäiset toiseen riviin.
Peräkkäiset.
28, 31.
31 oli toisen rivin viimeinen."
Tätä tarinaa hän kertoi ihmisille.
"Kolmas rivi.
Valitsin kakkosen. Tiedättehän minut. Kakkonen pitää olla aina.
Ekassa rivissä oli 4 ja toisessa 5,
joten oli pakko ottaa 6 kolmanteen. 2, 6, 17, 19.
Päätin jättää 18 välistä.
Pomppasin 19:ään.
43 oli sen rivin viimeinen.
Neljäs rivi.
Valitsin kakkosen. Tietty.
Miksi edes vaivaudun kertomaan? Jos teen lottorivin, siinä on numero 2.
Jos kädessäni on lottokuponki,
ei tarvitse edes vilkaista sitä.
No mutta.
Aiemmissa riveissä oli 4, 5 ja 6.
Panin ne kaikki neljänteen riviin. 2, 4, 5 ja 6.
Jokin käski valita kolmosen.
'Laita se kolmonenkin. Nappaa se.'
Valitsin senkin. 2, 3, 4, 5, 6, 17 ja 44.
44:n kohdalla ajattelin, että pitää ottaa sekin."
Kuten voitte kuvitella, kaikkien leuat olivat loksahtaneet auki.
Halusin heittää sopivan halon tuleen, jotta liekki ei sammuisi.
Kun tuollainen liekki roihuaa,
sen ei saa antaa hiipua.
Pitää lisätä sopivasti lämpöä.
"Mieletöntä!
Miten kävi?"
"Ei voittoja."
Mikä käänne!
Aivan yllättävä.
Olisin voinut vannoa tarinan johtavan johonkin.
Mutta hän yllätti täysin.
Tyhjänpäiväistä seurasi vielä vähemmän mitään.
Hän jakeli juhlissa huonoja lottorivejään.
En sopinut yhteenkään porukkaan.
Niinpä menin järjestelemään kirjoja.
Juhlissa minun pitää aina seistä.
Pitää pystyä poistumaan tilanteista.
Ei toimi.
Ei sovi minulle.
Ehei!
Istuminen on liian ahdistavaa.
Kuten illalliskutsuilla.
Ikinä ei tiedä, kuka tulee viereen.
Voi mennä parikin tuntia. Hirveä riski.
"Brian, saat istua tähän Antti Alakulon viereen."
"Terve." "Hei vaan.
Missasit alun. Kerroin kaikille,
että Des Moinesin konttorillamme pidettiin kokous,
jonka seurauksena -
tajusimme koillissektorimme tuotannon -
jäävän odotustemme alapuolelle -
peorialaisesta konsultointitiimistä huolimatta."
Naamani oli perunamuusissa -
ja puhalsin kastikekuplia.
"Ei saa elvyttää.
Se lukee hoitotahdossani. Antakaa olla."
En pidä illalliskutsuista.
Enkä ravintoloistakaan.
Yksi syy on se, etten pidä sienistä.
En pidä sienistä.
Toiset kysyvät: "Mitä sitten? Jätä sienet tilaamatta."
Minäpä selitän.
Yhtäkään muuta ruokaa ei yhtä usein panna -
annoksiin kysymättä lupaa -
kuin sieniä.
Niin on käynyt liian usein.
"Tässä kananne.
Iloksenne voitte huomata,
että se on hukutettu -
sienten sekaan!"
"Huomasin kyllä.
En tilannut sieniä. Niistä ei mainittu."
"Ei hätää.
Tämä ei ollut vikanne.
Päätimme ihan itse -
keittiössä ollessamme -
ilman panostustanne.
Päätimme yksimielisesti hukuttaa -
kaiken rakastamasi -
sienten sekaan!"
Tulikohan jo selväksi: en pidä sienistä.
Enkä rusinoistakaan.
En yhtä vähän kuin sienistä, mutta kuitenkin.
Mutta minua kiehtoo, miten minua yritetään kannustaa pitämään niistä.
Kuin se olisi jokin psyykkinen vika.
He tykkäävät sanoa: "Brian,
pidätkö rypäleistä?"
Taas tätä.
"Joo, pidän minä."
"No,
rusinat -
ovat vain kuivattuja rypäleitä!"
Kas, olen aina pitänyt niistä sitten.
En arvannutkaan!
Tykkään vastata näin:
"Tykkäätkö kinkkuleivistä?
Niinkö?
No,
haluaisitko, että jätän sellaisen -
kolmeksi viikoksi -
auringon paahteeseen -
piknikpöydälle,
jotta se voi kutistua tunnistamattomaksi,
ja panisin sen lautaselle -
ja antaisin sinulle?
Olisiko kiva?
No?
Se on vain kinkkuleipä!"
Ei se ole enää rypäle.
Majoneesista kyllä pidän.
Pidän siitä niin paljon,
että jouduin tekemään siitä uudenvuodenlupauksen.
Tein lupauksen,
etten tilaisi enää ylimääräistä majoneesia voileipiini.
Sain tilata majoneesia, mutten "ylimääräistä".
Pian kävi ilmi, etten saanut kylliksi majoneesia.
Mutten voinut rikkoa lupaustani, joten tilasin lounaani näin:
"Hei,
haluaisin kalkkunaleivän -
juustolla, salaatilla ja…
majoneesilla!
Kuuletko?
Haluan majoneesia!
M, A, J…
Ja mitä muita kirjaimia siihen tuleekaan!"
Näin somessa tänään jotain kiinnostavaa.
Joku julkaisi vahvan poliittisen mielipiteensä.
Toinen vastasi:
"Hyvä huomio. Muutin mieleni."
Anteeksi. Näin yksisarvisen.
Violetin, lentävän glitter-yksisarvisen.
Olen oppinut tämän somesta:
"sanonpahan vaan" -
ei koskaan edellä kohteliaisuutta.
Kun twiittaan, en halua yrittää kuulostaa liian nuorelta.
Mutten myöskään liian vanhalta. Näin Metallican keikan.
Se oli mahtava.
Halusin twiitata,
mutten halunnut kuulostaa vanhalta höperöltä.
Mutten myöskään nuorelta besserwisseriltä.
Tyydyin laittamaan: "Jestas, että jäbät osasivatkin jammata."
Taisi mennä nappiin.
Seuraajat pitivät varmaan oikeana sanaseppona.
'Sanaseppo' on muuten hauska sana.
Pidän sanoista.
Mikä on pienin? Pieni, pikkuinen,
piskuinen,
pikkuruinen,
pikkuriikkinen -
vai pikkiriikkinen?
Tuollaiset jutut valvottavat.
Tutkijoiden luulisi tietävän. He katselevat mikroskoopeillaan.
"Kuvailisin tätä ameebaa -
piskuiseksi.
Professori, oletteko samaa mieltä?
Onko tämä ameeba teidän mielestänne piskuinen?"
"Minäpä vilkaisen.
Ei tuo ole piskuinen.
Tuon on pikkiriikkinen!"
Miksi vain pienet asiat saavat söpöjä lempinimiä?
Miksei Jupiteria sanota jättimäis-pättimäiseksi?
Maailmankaikkeus on valtavan paltava!
Avaruusjutut ovat mahtavia.
Yksi tutkija sanoi telkkarissa,
että jos nyt lähetettäisiin avaruusluotain tutkimaan kaukaisia galakseja,
sadan vuoden päästä voitaisiin tehdä parempi ja nopeampi luotain,
joka kirisi ensimmäisen ohi, ennen kuin se ehtisi mihinkään.
Viesti on selkeä.
Kaikki, mitä nyt teemme,
on ajanhukkaa.
Lähetämme Marsiin mönkijöitä.
Analysoimaan kiviä.
Joidenkin tutkijoiden mukaan osa kivistä on peräisin tulivuorista.
Vai niin.
Pitäisikö muka uskoa, että tulivuoret -
syöksivät kiviä -
Marsiin asti…
Edes Vesuvius ei parhaina päivinään olisi kyennyt moiseen.
Marsista etsitään vettä.
Kiertelemme ympäriinsä siellä.
Luovutimmeko jo täällä?
Haluaisin saatella tutkijat lavuaarilleni.
"Katsokaa, mitä havaitsin.
Kun nostan tästä,
täältä syöksyy ulos vettä.
Miten Marsissa menee?
Tämä nimittäin vaikuttaa loputtomalta.
Täyttäkää tiedekanisterinne,
sillä minä löysin emosuonen."
He etsivät vettä selvittääkseen, onko Marsissa elämää.
Olen miettinyt, että entä jos siellä on elämää,
mutta vain pikkiriikkistä?
Ja me jyräämme yli mönkijöillä.
Kamera keulassa:
"Kaikki vaikuttaa karulta."
Renkaiden alla:
Liiskaamme marsilaisia!
"Mikä tuo vihreä juova on?"
Olin 11, kun ihminen laskeutui Kuuhun.
Koko perheemme kerääntyi TV:n ääreen.
Vanhempani kasvattivat meidät hyvin. En lähtenyt rikolliselle uralle.
Yhtenä syynä oli tämä lausahdus lapsuudesta:
"Rikoksista ei makseta palkkaa."
Siksikö rikollisuus ei kannata?
"Teetkö rikoksia?" "Rikollisuus on ihanaa.
Lähes kaikin tavoin. Rikollisuus on parasta.
Sen puolen olen kyllä sisäistänyt.
Mutta syy,
miksi en tee rikoksia…
Ja olen oikein tehnyt laskelmia tästä.
Siitä ei saa palkkaa!
Jos saisi, tekisin rikoksia yhtenään.
Mutta koska palkkaa ei heru, en tee rikoksia."
Toinen vielä älyttömämpi lausahdus:
Ei kannata tehdä rikosta,
jos ei kestä rangaistusta.
Hitto vie.
Jännä, ettei se mene näin: "Ei kannata tehdä rikosta,
koska se olisi väärin."
Pitääkö panna valitsemaan kahdesta itsekkäästä vaihtoehdosta?
"Minä haluan tehdä tuollaisen rikoksen!
Mahtava rikos.
Ainoa ongelma, että tuosta rikoksesta -
saa 15 vuoden kakun liittovaltion vankilassa.
Ei minulla ole aikaa!
Olisipa. Mutta minulla on perhe ja unelmia.
En ehdi tehdä tuollaista rikosta.
Tämä rikos sen sijaan…
Kuukausi piirikunnan vankilassa!
Nyt lähtee!
Tuohon aikani riittää.
Perustan rikospäätökseni kalenterini väljyydelle.
Niin minulle on opetettu."
Noin me itseämme opetamme.
Vaikka rikollisuutta vastustankin,
jotkut jutut ovat mielestäni epäreiluja.
Minusta on epäreilua, että todisteiden peukalointi -
on erillinen rikos varsinaisen rikoksen päälle.
Vähempikin riittäisi.
Kaiken rikoksen yhteydessä tapahtuneen -
pitäisi vain olla osa rikosta.
Todisteiden peukalointi.
Onko yksikään rikollinen miettinyt asiaa -
paetessaan rikospaikalta?
"Häivytään!
Toby, mitä teet?"
"Pyyhin sormenjälkiä ja tuhoan kaiken."
"Oletko hullu?
Sehän on rikos!
Joudumme vaikeuksiin!"
Todisteita ei saisi peukaloida rikoksen tekemisen jälkeen.
Ei saisi.
Onko yksikään rikollinen jättänyt peukaloimatta todisteita -
ja hyötynyt siitä mitenkään?
"Teidät on todettu syylliseksi.
Rangaistuksenne: ehdoton elinkautinen.
Mutta -
haluamme huomauttaa, että oli mukavaa, ettette peukaloinut todisteita.
Rikostutkinnan johtaja sanoi rikospaikan olleen koskemattomin -
koko hänen maineikkaalla urallaan.
Joten kiitokseksi saatte valita -
ylä- ja alasängyn välillä."
Uutisissa sanottiin -
tuomarin toimineen ennakkoluulottomasti.
Eikö aina pitäisi toimia niin?
Miten muuten se edes onnistuu?
"Asia hylätty.
Koska olet valkoinen kuten minäkin.
Ala laputtaa, pönttö."
Jos vastaaja ei todista,
tuomarin pitää ohjeistaa valamiehistöä:
"Tulette huomaamaan,
että vastaaja ei todista.
Ette saa antaa asian vaikuttaa päätökseenne -
todisteita punnitessanne."
Ymmärrän syyn ohjeistukseen. Mutta sitä voisi hieman viilata.
Tuomari voisi sanoa: "Tällä kertaa vastaaja ei todista.
Sehän tarkoittaa sitten…
että muistakaa kuitata pysäköintimaksu."
En voisi kuvitellakaan jättäväni todistamatta syyttömänä.
Kuvitelkaa juristi kysymässä:
"Haluatko käydä kertomassa, ettet tehnyt sitä?"
"Ujostuttaa."
"Joo, mutta he harkitsevat sähkötuolia.
Ehkä voisit yrittää tsempata."
"Otan riskin."
"Tuoli käyntiin, tuomari.
Mitä pitäisi tehdä?"
Joissakin osavaltioissa kuolemantuomio toteutetaan aamuseitsemältä.
Sepä vasta julmaa.
Pitäisikö tyypin saada nukutuksi?
"Taidan painua pehkuihin.
Huilata vähän.
Huomenna on lyhyt päivä."
Arvatkaa, minkä pitäisi olla rikos:
lentokoneeseen nousun reppu selässä.
Jos harrastat sellaista, nyt kuulolle:
reppusi iskee jengiä naamaan.
"Kiinnostaa vain, mitä edessä on!
Hitot kaikesta takanani!"
Tiedättehän, miten hätäuloskäyntirivillä -
pitää luvata pelastavansa kaikki?
Miksei kukaan kiitä lennon jälkeen?
Ihan tosi.
Uskomatonta, mitä olisit tehnyt.
Luulisi jonkun kiinnittäneen huomiota.
"Kuulin, mistä oli kyse.
Kiitos.
Olit valmis vaarantamaan henkesi -
minut, perheeni ja muut pelastaaksesi,
ja se on kerrassaan huikeaa.
Kiitos."
Ei, reppua takaraivoon vain!
Melkein pelastin teidät!
Tykkään kiitoksista.
Siksi en olisi hyvä eläinpelastushommissa.
En olisi hyvä niissä.
Oletteko nähneet uutisvideoita rotkoon pudonneista villihevosista?
Pitää tulla paikalle isoin autoin ja ketjuin ja valjain -
ja keksiä, miten sinne alas pääsee -
ja miten valjaat saa sekoilevan hevosen ympärille,
ja kiskoa se sieltä, kun se potkii,
ja napata vielä valjaat pois loukkaantumatta.
Ja heti kun on valmista, se säntää metsään.
"Hei!"
Haluaisin hevosen pysähtyvän ennen metsän reunaa.
Klip, klop.
"Kiitti."
Ja nousevan sitten takajaloilleen.
Ja sitten sinne metsään!
Onko se liikaa pyydetty?
Siis jos jynssäisin öljyä sorsan selästä hammasharjalla,
haluaisin pienen kvaatoksen.
Kääntäisi nokkansa minuun päin. "Kiitos."
En tarvitse muuta.
"En olisi selvinnyt ilman sinua."
"Tiedän."
Ihmiset ovat fiksumpia kuin eläimet.
"Kaikella kunnioituksella:
en olisi öljyinen ilman ihmisiä.
Sanonpahan vaan."
Tukkikaa tuon typerän kaakattajan nokka.
Typerä kaakattaja.
Upea mesta. Katsokaa.
Mieletön.
Saan esiintyä siisteissä mestoissa.
Joissakin on orkesterimonttu.
Nuo sanat eivät sovi yhteen.
Orkesteri. Monttu!
Niissä työskentelevät näyttävät upeilta.
Iltapuvuissaan ja smokeissaan.
"Vau, olettepa upean näköisiä.
Ai, kuulutte orkesteriin.
Monttuun siitä!
Monttuun siitä!"
Miksi heidän pitää pukeutua hienosti? Ei heitä nähdä!
Esityksen päätteeksi he nousevat kumartamaan.
Heistä näkee enintään kulmakarvat. "Kiitos.
Kiitoksia vain.
Minulla on 90 taalan sukat. Kiitos."
En kestä, kun teatterissa on orkesteri.
Miten he voivat harjoitella, kun yleisö saapuu?
En käsitä sitä.
Sisään astellessa kuuluu:
"Hei!
Ovet ovat auki!
Maksoin lipuista aika paljon!
Voisitteko treenata etukäteen?
Tuo kuullaan vielä uudelleen.
Täällä lennetään tänään."
Mitä ihmettä?
Ei kukaan halua nähdä näyttelijänkään harjoittelevan enää silloin.
"Ollako vai eikö… Ei, liian kovaa.
Ollako… Ei, liian varovaista.
Ollako… Oho, jengi saapuu."
Siitä herääkin kysymys,
onko tuo näyttelijän vai hahmon juoksutyyli?
Marssiorkestereita en tajua.
Orkestereita kylläkin.
Mutta en marssiorkestereita.
Maailmassa on paljon ammatteja.
Miksi kukaan muu ei ole lisännyt tuota työhönsä?
Ei missään ole marssivia eläintentäyttäjiä.
Saukko täyteen vaan
Täytettä pullollaan
Saukko täyteen ja puun oksaan!
"Istuisit alas täyttämään.
Voisi käydä helpommin."
Niinpä, naurettavaa.
Miksi orkesterit tekevät sellaista?
Millaiset muusikot istuksivat…
Älkää kysykö, mikä soitin tämä on olevinaan.
"Hei, nyt keksin!
Heivataan nämä tuolit hiiteen -
ja aletaan käppäillä ympäriinsä ja yritetään muodostaa sanoja,
jotta jengi ilmalaivoissa näkee, keitä kannatamme.
Tuubansoittaja varmaan riemastui.
"Mahtavaa.
Tosi hyvä idea, huilisti!"
Marssiorkesteri oli varmasti huilistin idea.
"Marssitaan.
Tulkaa nyt!"
"Hei, me tarvitaan remmejä!"
"Tulkaa nyt. Helppoa."
"Tarvitsemme valjaat!"
"Emme ole valmiita!"
Kuka ikinä keksikin säkkipillin,
hänen työnsä ei liene vielä valmis.
Oletteko nähneet ne hirveydet?
Keksijä varmaan ajatteli, että patenttitoimisto on menossa kiinni.
Syöksyi sisään ja vippasi tiskiin.
"Myöhästyinkö?"
"Mikä kumma tuo on?"
"Se on säkki! Jossa on pillejä!
Iskin pillit pussiin!
Säkkipilli."
"Huomaan.
Miksi?
Mitä se tekee?"
"Ai mitäkö? Se on säkillinen pillejä!
Niitä sojottaa joka suuntaan!
Ai mitä se tekee?
Mitä…"
Mitä se siis tekee?
Mistä tietää, soittaako joku oikein?
Yksi tyyppi soittaa näin…
"Ihan paras!"
Ja tämä täällä…
"Ei osaa alkuunkaan!
Työnnä käsi syvemmälle säkkiin. Kaikkihan sen tietävät."
Olette huippuja.
Kiitos paljon.
Kiitos.
Kiitos paljon. Olette mahtavia.
Kiitos. Hyvää yötä.
Tekstitys: Sonja Lahdenranta