Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel Brian Regant!
BRIAN REGAN JÉGGEL
Köszönöm.
Köszönöm szépen!
Köszönöm.
Nagyon köszönöm.
Hát, essünk túl az ősz haj kérdésén!
Különben egy órán át egy szavamat sem fogjátok elhinni.
„Te tudtál az ősz hajról?”
„Engem ugyanúgy megdöbbentett.”
Én sem tudom, mi történt.
Jött a Covid, hibernáltam, és nyugdíjasként bújtam elő.
No mindegy.
Sosem feszélyezett voltam a hajfesték osztályon.
Úgy kell tenni, mintha valaki másnak vásárolnál.
„Nők, mi?”
Érdekes a különbség a nők és a férfiak hajfestékei között.
A női hajszínek ilyenek: rubinfúzió.
Csokis cseresznye.
Karamella.
A férfiaké: barna!
Fekete!
Világosbarna!
Sötét fekete!
Ez a férfiak teljes színskálája.
Nem tudom. Abban a korban vagyok, amikor ébredéskor
azonnal megpróbálok emlékezni, melyik orvoshoz megyek aznap.
Á, a bőrgyógyász.
A hátamon lévő folt miatt.
Nem akarok dicsekedni,
de kislapáttal kenem a kenőcsöt a hátamra.
Öröm bemenni a drogériába. Megkérdik:
„Keres valamit?”
Én meg: „Igen, egy kislapátot, lotrimint és egy kézi tükröt.”
Érdekes, hölgyem?
Itt a Piroskás vásárlókosaram,
lenne kedves a megfelelő helyre irányítani?
A bőrgyógyászom azt mondta biopsziát kell venni a pörsenésről
az orrom hegyén, mire én:
"Hú, az fájdalmasnak hangzik."
Ő meg: „Ne aggódjon!
Előtte érzéstelenítjük."
Mondom: „Hogyan?”
"Megszúrjuk az orrát egy hegyes tűvel."
Szóval nem szünteti meg a fájdalmat.
Csak átütemezi.
Elmentem a rendes orvosomhoz, megkérdi: „Mi újság?”
Mondom, "A jobb térdem fölött úgy hét centivel,
van egy kis terület.
Öklömnyi.
Ott nem fáj.
És ez nagyon furcsa érzés.
Van olyan tablettája, amitől minden más ilyen lesz?
Egy 'minden más ilyen' tablettát akarok. "
Az orvosom rám nézett, és azt mondta: „Brian, túl sokat relaxál.”
Akkor megfogadtam,
hogy szerzek egy szótárat.
De nem jutottam hozzá, csak lógtam a ház körül.
Vagy „lódítottam” a ház körül?
Az orvosok specializálódtak.
A múlt hónapban az orr-fül-gégésznél jártam.
A múlt héten pedig a lúdtalp-alfar-
nyakszirt doktornál.
Süllyedt a talpívem, túl nagy a farom, és trükkös a tarkóm.
Fura, az emberek minden testrészére külön orvos van.
De az állatvilágban az állatorvos gondoskodik minden állat
minden testrészéről.
Ez lehet a legnehezebb munka a világon.
Hol vannak a nagyszarvú-birka térdorvosok?
A gnú gasztroenterológusok?
A zsiráf gége, gége és gége orvosok?
Azt mondják, az amerikai egészségügy legjobb a világon.
Elhiszem, ha már nem adnak csipeszes írótáblát,
amikor megérkezem az orvoshoz.
Ez olyan kőkorszaki.
A vonalkódok és a mikrochipek világában élünk.
Írótábla?
A tízórás időpontra jöttem.
Itt az írótáblája. 257 oldallal.
Itt egy toll, virággal.
Menjen, üljön le a többiek közé,
és ne merjen visszajönni a pulthoz,
amíg ki nem töltötte az egészet!
Évek óta járok ide. Tudniuk kellene minden információmat.
Nos, minden évben ezt csináljuk. Adunk egy újabb írótáblát.
Így megtapasztalhatja ahogy az indulat és a feszültség
és a harag, sőt a düh átjárja testét.
És akkor megmérjük a vérnyomását.
Ezt nem tudják korrigálni, de engem igen?
Az orvosom terápiás masszázst javasolt a nyakamra.
A masszázs különös dolog.
Sosem érzem magam kényelmesen.
Bámulok át azon a fura fánk-lyukon.
Szokatlan gondolataim támadnak.
Mint: "Átférne ezen a fejem?
De mi lesz, ha beragadok az asztal alá?
Olyan lennék, mint egy fordított periszkóp.
Jobb, ha nem próbálom meg,
és a fánk felett maradok."
Aztán arra gondolok: "Nyitva tarthatom a szememet?"
Olyan, mintha hallgatóznék. Figyelem a nő lábait.
Fura gondolataim támadnak:
"Mi lenne, ha az egyik cipő erre menne, a másik meg arra?
Felettébb kíváncsi lennék, hogy mi folyik.
Felettébb kíváncsi."
Úgy tíz perc múlva megjegyzem: "Nem ismerem a szabályokat...
de kell szólnom, hogy "kezdheti"?
Mire ő: „Már tíz perce elkezdtem.”
"Ez Reiki masszázs.
Nem érek magához.
A kezem maga fölött lebeg, ez az energiagyógyászat."
Amikor befejezte, azt mondtam: "Nem érek a tárcámhoz.
A kezem fölötte lebeg.
Energiában fizetek,
amiből kifizetheti az energiaszámláját. Kíváncsi vagyok, mit szólnak hozzá."
Sokat tanulok magamról.
Nemrég megtudtam, hogy OCD-ben szenvedek.
Köszönöm.
A „szenvedés” túl erős kifejezés.
Van, aki azt mondja, szenved valamitől, pedig csak van neki.
Úgy nézek ki, mint aki szenved?
Szerintem a „szenvedés” szót fenn kell tartani annak,
aki a padlón fetreng a fájdalomtól.
Az szenved.
Odaszaladhatok hozzá?
Te panaszkodsz?
Nekem mindent ábécé sorrendbe kell tennem.
Ne ficánkolj! Számolom a bordáidat.
Bordaszámláló vagyok.
Az ábécézés nem igaz, legalábbis az én esetemben.
Az emberek túl bizarrnak tartanak, és ezt nehéz elviselni.
Megkérdezik: "Brian, igaz, hogy az OCD miatt
ábécé sorrendbe kell tenned a könyveidet?"
Mire én: „Nem.”
A könyveimet érkezési sorrendbe rendezem a felső polcon.
Minek ábécézni? Nem vagyok flúgos.
Az alsó polcon vannak azok a könyvek, amiket már elolvastam.
A befejezés időrendi sorrendjében.
Nem kell ábécézni őket.
A középső polc pedig...
azoké a könyveké, amiket éppen olvasok.
Amikor elkezdek egy könyvet,
áthelyezem a felső polcról a középsőre,
időrendi sorrendben a kezdés dátuma szerint.
Pontosan tudom mit gondoltok.
"Ha elolvasod a könyv címét, az nem azt jelenti,
hogy elkezdted olvasni a könyvet?
És akkor hogyan különbözteted meg a felső polcot a középsőtől?"
Nos, én ezt úgy csinálom,
hogy csak az első oldal teljes elolvasása után engedélyezem a polcváltást.
Nem számolom ide a bevezetést, az előszót, vagy a könyvborítót.
Elolvasom őket szóról szóra,
de aztán elolvasom az első oldalt egészen az aljáig.
Hacsak nem egy mondat közepén ér véget,
mert akkor lapozok,
befejezem a mondatot, lezárom a gondolatot,
visszalapozok,
leírom, mikor kezdtem el a könyvet,
és átteszem középső polc jobb végére.
Nem kell ábécézni a könyveimet. Nem vagyok elmebeteg.
Miért hívják rendellenességnek, hogy rendet akarsz?
Amikor először gyanítottam, hogy OCD-m van, meggugliztam.
És különböző tünetei vannak.
Van, ami megvan, van, ami nincs.
És amik megvannak, különböző erősségűek.
Ezért készítettem egy színkódos táblázatot.
Bár viccelnék!
Felsoroltam a tüneteket.
Azt mondtam, értékelem minden tünetemet 0 és 10 között.
Összeadom, és elosztom a tünetek számával.
Ha ötnél több jön ki, profi segítségét kérem.
Ha öt alatt maradok, normálisnak nyilvánítom magam.
Egy: Érzi szükségét, hogy többször is megbizonyosodjon,
kikapcsolta-e a tűzhelyet?
Mire én: "Nulla. Ez lökött dolog."
Kettő: Mossa ön a kezét
újra és újra?
És ekkor az a furcsa érzésem támadt...
hogy elfelejtettem válaszolni az első kérdésre.
Megnéztem: "Igen , nullát írtam. Oké.
Kézmosás.
Hat.
Ez nem is igaz." Kisatíroztam.
Tintás lett a kezem. Elmentem kezet mosni.
Kézmosás közben gondolom: "Mi van a tűzhellyel?"
Megnézem a tűzhelyet.
Égett. Mondom: "Ezt a hibát nem követem el még egyszer."
Visszamentem, és kijavítottam a kézmosást 2-re.
Befejeztem az egész tesztet, és 5,0 lett az átlag.
Mire én: "Még mindig nem tudom."
Úgy döntöttem, veszek róla egy könyvet.
Bemegyek a könyvesboltba, megkérdezem:
"Merre van az önsegítő szekció?"
Mire ő: „Miért nem próbálja egyedül megtalálni?”
Végre megtaláltam. Akkora volt a rendetlenség,
hogy a következő három órában átrendeztem az összes polcot,
ahelyett, hogy megtudtam volna, van-e OCD-m.
Elárulok egy furcsa tünetet.
Minden évben, amikor megkapom az új naptárat,
előre lapozok, mert nem szeretem azokat a hónapokat,
ahol a napoknak meg kell osztaniuk egy kockát.
Az agyam nem bírja.
Ó, nem, október kockamegosztós lesz!
Miért csinálják ezt?
A napoknak nem kell szobatárs.
Nem kell, hogy a 31-e felmenjen a 24-éhez:
"Hé, beférek ide veled?"
"Tűnj innen!
Üresen állnak a kockák a következő oldal tetején."
nonszensznek gondoljátok,
hacsak nem különleges nektek az a nap.
Nem akarod, hogy a szülinapodat egy háromszögbe nyomorítsák.
"Boldog születésnapot, úgy kicsit beszorítva!"
És az átló másik oldalán: „Kivinni a szemetet!”
Mindig érdekelt a naptár és az idő.
A keleti időzónában nőttem fel.
Most a csendes-óceáni zónában élek.
És furcsa, amikor
valaki a keleti időzónából üzenetet hagy,
úgy érzi, ki kell számolnia az időeltolódást.
Ilyeneket mondanak: "Helló Brian, nálam 4 óra.
Az a te időd szerint 1."
Tudom, hogy nálam hány óra van.
Egyik barátom folyton ezt csinálja.
Nemrég ezt üzente:
"Brian, légyszi, hívj vissza!
Úgy 20 percre elmegyek, már az én időm szerint, az...
Csak hívj vissza!"
Mikor? Mi a formula?
Gyerekkoromban furcsa volt az időzónákról tanulni.
Megtudtam, hogy 24 van a világ körül.
Megnéztem a földgömböt, és láttam, mind összefut a tetején.
Gondoltam: "Ott hány óra van?"
Leszúrhatsz egy póznát, és körbejárod:
1 óra, 2 óra, 3 óra, 4 óra, 5 óra?
Hogy lehet ott tervezni valamit?
„Ötkor találkozunk.”
„Hol voltál?”
„Délre innen.”
Nos, az OCD mellett van egy kis szorongásom is.
Rákényszerítem magam, hogy bulikra járjak,
de zavarnak az emberek.
Nem szeretem, ha valaki másképp ejt ki valamit,
hogy okosabbnak hangozzon.
Mondd úgy, mint mindenki más!
A bulin odamegyek egy csoport idegenhez.
Hallom az egyik fickót:
"És még egy dolgot 'Dzsengusz' 'kánról..."
Mire én: "Ajjaj,
Máris utálom."
Mondom: „Ó, Dzsingisz kán?”
"Igazából 'Dzsengusz'-nak ejtették."
Gondolom, ott voltál.
Te és Dzsenguskám együtt lógtatok.
Szóval okosnak akartam hangzani.
"Á, Dzsengusz kán, a 'mungul cézár'.
Nem ő volt 'Csína meghődítője'?”
Kicsit összeszorult körülöttem a kör.
Kiközösítettek.
Megyek a második csoporthoz.
Nem tudom, mit tegyek, ha valakivel nem értek egyet.
Nem tudom, mit várnak tőlem.
Ez mindig probléma volt.
Odamegyek és egy nő azt mondja:
„Az állatok okosabbak az embereknél.”
Én meg: „Ajjaj!
Most értem ide."
Nézek a többiekre: "Felveszi valaki a fonalat?"
Könnyű préda.
Engem most lőttek ki a másik körből.
Ha felvállalja ezt valaki,
talán két percnél tovább maradhatok…
De senki más nem néz fel a cipőjéről, csak toporognak…
és próbálom felmérni a dinamikát.
Biztos a nőnek dolgoznak. Valami nem oké.
De nem hagyhattam annyiban.
Nem akartam nagy ügyet csinálni belőle.
Nem ismerem őket.
Ezért a jópofázás mellett döntöttem.
Mondom: „Hogy teljesítettek az állatok az érettségin?”
Csak egy kis „ha-ha-ha”...
Nem kaptam „ha-ha-há”-t.
Éreztem, hogy zuhan a hőmérséklet.
És a nő engem fixírozva azt mondja:
„Az állatok okosabbak az embereknél.”
Punktum, ennyi.
Ezt nem tűrhettem.
De mielőtt bármit mondhattam volna, megkérdezi: "És a hódok?"
Erre meg kell kérdeznem: „És a hódok?”
Nem volt más szöveg a forgatókönyvemben.
Semmit sem lehet mondani arra, hogy „És a hódok?”
Azon kívül, hogy: „És a hódok?”
És a hódok?
Ezért elmagyarázza.
"A hódok okosabbak az embereknél.
Be tudnak menni a vízbe, botokat gyűjteni,
és egy helyre vinni őket,
és tudják, hogyan tegyenek sárt a farkukra,
és összetákolni a botokat, és elterelni a folyót."
A Hoover Erőmű.
Okos. Hülye.
Emberi tervezés. Egy rakás sáros bot.
Megkérdeztem:
"Ha felvenne egy gátépítő céget…
és kiszállnának a teherautókból…
bemásznának a folyóba…
és elkezdenének gallyakat gyűjteni…
és az orrukkal tologatnák őket a vízben…
ön a folyópartról azt mondaná:
„Nézd, milyen okosak!”?
Hirtelen mindenki elhallgatott.
És a nő bekeményített.
„És a méhek?”
Megnéztem a forgatókönyvemet.
És a méhek?
Mi van velük?
És a méhek?
Azt mondta:
"A méhek okosabbak az embereknél.
Mert ha egyikük nyolcas mintában repül,
és riszálja a potrohát,
abból a többi méh megérti, hol vannak a virágok."
Mi lenne, ha Larry bácsinak így kellene megmutatnia a hűtőt?
Senki sem tudná szomját oltani, amíg Larry bácsi meg nem érkezik.
Az úttörő kommunikációs technikájával.
Nos, ez a kis kör is kilőtt, mint egy pezsgős dugót.
„Dzsengusz” kán átnéz rám.
„Nem szerzel barátokat, mi?”
Mire én: „Nem hiszem.”
Hontalan vagyok.
Megyek a harmadik kis körhöz.
Megpróbálok megtanulni hallgatni.
Szóval úgy döntök, meg se szólalok.
És ott egy fickó éppen arról mesél,
hogy milyen lottószámokat választott.
Micsoda sztori!
Megpróbálom felidézni nektek,
de nem lesz könnyű, mert a fickó lehengerlő volt.
Mindenki köré gyűlt, ő meg lökte:
"Vettem négy lottószelvényt.
Az elsőn 2-
4-7-21-36-ot választottam.
A második szelvényen...
2-5... Az első szelvényen megvolt a 4.
A másodikon az 5.
2-5...
16-17, egymás mellett a második szelvényen.
Egymás mellett 16-17, egymás mellett...
28-31.
31 az utolsó szám a... Ez volt a második szelvény."
Ezt a sztorit osztja meg emberi lényekkel.
"Harmadik szelvény.
Kettő. A kettőn mindig ott vagyok.
Ismertek, mindig fedezem a kettőt.
A négy megvolt az első szelvényen, 5 a másodikon,
hat a harmadikon: 2, 6, 17, 19...
Úgy döntöttem, átugrom a 18-at.
Bakugrás 19-re.
43... 43 az utolsó szám a harmadikon.
Negyedik szelvény.
Kettő. Naná.
Miért is untatlak a kettővel.
Ha én lottózom, megvan a kettő.
Ha láttok egy szelvénnyel,
mérget vehettek rá, megvan a kettő.
Szóval...
Tudtam, 4-5-6 megvolt a többi szelvényen,
ezért mindet fel a negyedikre: 2, 4, 5, 6.
Valami azt súgta: 'Legyen 3!
Menj vissza, írd be a 3-at!'
Azt szuggerálta, 'Ugorj a 3-ra! Csapj le a 3-ra!'
Szóval meglett a három. 2, 3, 4, 5, 6, 17 és a 44.
A 44-ről azt gondoltam...
Hé! Legyen 44!"
Gondolhatjátok, mindenki tátott szájjal hallgatta.
Szóval akartam egy kicsit dobni a tűzre, hadd lobogjon.
Az ilyen lángot
nem hagyhatjuk kihunyni.
Megfelelő hőfokra kell hevíteni, úgyhogy mondom:
"Őrület!
És mi történt?"
„Egyik sem nyert.”
Micsoda csavar!
Milyen döbbenetes finálé!
Megesküdtem volna, hogy lesz csattanó.
Megesküdtem volna. De felrúgtad a szabályokat.
Sikerült a semmit alulmúlnod.
Vesztes lottószámokról mesél a koktélpartin.
Nem illettem egyik csoportba sem.
Ezért átrendeztem néhány könyvespolcot.
Ha buliba megyek, állnom kell.
Hogy bármikor el tudjak flipperezni.
Bing! Ez nem jó.
Bing! Nem nekem való.
Bing! Nem!
Az ülés túl klausztrofóbiás.
Egy vacsorán.
Nem tudod, ki mellett fogsz ülni.
Lehet, hogy két órán át. Rizikós.
„Brian, te itt ülsz, Uncsi Tóni mellett.”
„Szia, hogy vagy?” „Szia, hogy vagy?
Elmulasztottad az elejét. Éppen azt meséltem,
hogy a Des Moines-i irodánkban volt egy megbeszélés,
aminek eredményeként
rájöttünk, hogy az északkeleti szektor termelése,
nem érte el az elvárásainkat,
miután behoztuk a tanácsadó csoportot Peoriából."
Arcomat a burgonyapürébe temetem,
és barna szaft-buborékokat fújok.
Ne élesszetek újra! Nem akarok élni!
Ez az utolsó kívánságom. Hagyjatok!
Nem bírom a vacsorapartikat.
Az éttermeket sem.
Ennek egyik oka, hogy nem szeretem a gombát.
Nem szeretem a gombát.
Megkérdezik: "Mi a probléma?
Ne rendelj gombát!"
No jó, megmagyarázom.
Nincs még egy olyan étel a földön, amit gyakrabban tesznek,
bárki megkérdezése nélkül, más ételekbe,
mint a gomba.
Számtalanszor megtörtént.
"Itt a csirkevacsora, amit rendelt.
És örömmel fogja látni,
hogy úszik...
a gombában."
"Ó, észrevettem.
Nem rendeltem gombát. Az étlapon nem szerepel gomba."
"Emiatt ne aggódjon.
Önnek ehhez semmi köze.
Magunktól döntöttünk így,
a konyhában,
az ön megkérdezése nélkül.
Elhatároztuk, hogy leöntünk mindent,
amit valaha szeretett ebben az életben...
gombával!"
Nem tudom, világos-e: nem szeretem a gombát.
A mazsolát sem.
Nem annyira, mint a gombát, a mazsolát csak nem szeretem.
De érdekes, amikor meg akarnak győzni, hogy szeressem a mazsolát.
Mintha ez lelki probléma lenne.
Imádják azt mondani: „Brian,
szereted a szőlőt?”
No tessék!
"Igen. Igen, szeretem a szőlőt."
"Nos…
a mazsola…
csak szárított szőlő!”
Ó, mindig is szerettem.
Nem is tudtam.
Szóval szeretek ezzel visszaütni:
"Szereted a sonkás szendvicset?
Igen?
Nos…
szeretnéd, ha kitennék egyet…
három hétre…
a tűző napra…
egy piknikasztalon,
amíg a felismerhetetlenségig zsugorodik…
tányérra tenném,
és odaadnám neked?
Örülnél neki?
Nos?
Ez csak egy sonkás szendvics!"
Ez már nem szőlő.
A majonézt szeretem.
Annyira szeretem a majonézt,
hogy befoglaltam az újévi fogadalmamba.
Az volt az újévi fogadalmam,
hogy nem rendelek extra majonézt a szendvicseimre.
Rendelhetek majonézt, de nem használhatom az "extra" szót.
És nagyon gyorsan kiderült, hogy nem kapok elég majonézt.
De nem akartam megszegni a fogadalmam. Ezért így rendelek ebédet.
„Helló!
Kérek egy pulykás szendvicset
ementálival, salátával, és...
majonézzel!
Halljátok?
Majonézt akarok!
Nagybetűs M, A, J…
és a többi „majonéz"-hez szükséges betű.”
Láttam ma valami érdekeset a közösségi médiában.
Valaki kemény politikai véleménynek adott hangot.
És egy másik azt válaszolta:
"Igazad van. Meggyőztél."
Nem, bocs. Egyszarvút láttam. Egyszarvút.
Egy lila, csillogó, repülő egyszarvút.
Azt tanultam a közösségi médiából,
hogy a "csak mondom" kifejezést
sosem bók előzi meg.
Amikor tweetelek, nem akarok túl fiatalnak hangzani.
De túl öregnek sem. És láttam a Metallica koncertet.
Szuperek.
Ki akartam tweetelni, hogy szuperek,
de nem akartam vén trottyosnak tűnni,
se pelyhes-állú suhancnak.
Ezért maradtam annál, hogy: "Hű, ezek a srácok aztán tudnak bugizni."
Jó kompromisszum volt.
A követőim szerint illik, mint zebrára a pizsama.
A „pizsama” egy vicces szó.
Szeretem a szavakat.
Mi a legkisebb? „Apró", "pici”... "picurka...
„icipici”...
"pinduri"...
vagy „icurka-picurka”?
Ilyesmi nem hagy nyugodni éjszaka.
A tudósoknak tudniuk kell, amikor a mikroszkópba néznek.
"Ezt az amőbát
picurkának mondanám.
Jöjjön, professzor úr! Egyetért?
Egyetért azzal, hogy ez az amőba picurka."
"Lássuk csak!
Ez nem picurka.
Ez pinduri. "
Miért csak a kis cuccok kapnak aranyos becenevet?
Miért nem mondjuk, hogy a Jupiter nagyi-bagyi bolygó?
A világegyetem gigászi-migászi!
Imádom az űr-cuccokat.
Egy tudós a tévében azt mondta,
ha ma építenek és kilőnek egy űrszondát
távoli galaxisok felderítésére,
a száz év múlva épülő
jobb és gyorsabb űrszonda
beérné és elhagyná a mienket, mielőtt bárhová eljutna.
A tanulság egyértelmű.
Minden, amit ma csinálunk,
időpocsékolás.
Rovereket küldünk a Marsra.
Elemzik a köveket.
Egyes tudósok szerint a kövek vulkánokból származnak.
Oké.
Velem akarják elhitetni, hogy a vulkánok…
sziklákat köpködtek
egészen a Marsig…
A Vezúvnak még a fénykorában sem volt ekkora svungja.
Vizet keresünk a Marson.
Körbekerekezzük, keressük a vizet.
Itt már feladtuk?
El akarom vinni a tudósokat a mosogatómhoz.
Nézzétek, mit találtam!
Amikor ezt felhúzom,
ömlik a víz a cucc végéből.
Hogy halad a keresés a Marson?
Mert ez kimeríthetetlennek tűnik.
Hozzatok néhány tudományos bödönt, töltsétek meg,
mert megütöttem a nedű-főnyereményt.
Keresik a vizet, hogy lássák, létezik-e élet a Marson.
Sokat tűnődtem azon, mi van, ha van élet a Marson,
de icurka-picurka?
És összezúzzuk a rovereinkkel.
A kamera elöl:
"Minden száraznak és elhagyatottnak tűnik.”
A kerekek alatt:
Pozdorjává zúzzuk a marslakókat.
Mi az a zöld csík?
Tizenegy éves voltam, mikor landoltunk a Holdon.
Az egész család a tévé köré gyűlt.
A szüleim jó gyerekeket neveltek. Nem lettem bűnöző.
Ennek az egyik oka, hogy emlékszem arra a kifejezésre:
"A bűnözés nem kifizetődő."
A bűnözés nem kifizetődő? Ezért ne tegyük?
„Bűnözöl?” "Imádok bűnözni.
Szinte mindent imádok benne. Fantasztikus.
Erről a részről nem kell meggyőznöd."
"De azért…
azért nem bűnözök…
mert gondosan kiszámoltam…
és nem kifizetődő!
Persze, ha kifizetődne, bűnöznék össze-vissza.
De mivel nem kifizetődő, nem bűnözök."
Egy másik, még ostobább bűnözési mottó:
Ne tedd a bűntényt,
ha nincs időd büntetésre!
Azta!
Érdekes, hogy miért nem az a mottó: "Ne tedd a bűntényt...
mert az helytelen lenne."
Két önző lehetőség közül kell választani?
Ó, az a bűntett? El akarom követni!
Az egy szuper bűntett. Az kell nekem!
A probléma az, hogy azért
15 év fegyház jár.
Nincs rá időm.
Jó lenne, de családom van és álmaim.
Nincs elég időm ahhoz a bűncselekményhez.
Ezért a bűncselekményért viszont
egy hónap jár a megyei fogdában?
Rajta!
Arra a bűnre van elég időm.
A bűnözési döntéseimet a szabadidőm mennyiségére alapozom.
Erre tanítottak.
Erre tanítjuk magunkat.
Ellenzem a bűnözést,
de néha igazságtalanok vagyunk a bűnözőkkel.
Nem igazság, hogy a bizonyíték eltüntetése
súlyosbítja a bűncselekményt.
Minek halmozni?
Ami a bűncselekmény szerves része,
az tartozzon a bűncselekményhez.
A bizonyítékok eltüntetése.
Gondolt valaha erre bűnöző,
amikor menekült a helyszínről?
"Rendben, tűnjünk innen!
Toby, mit csinálsz?"
„Letörlöm az ujjlenyomatokat, és mindent eltüntetek.”
„Megőrültél?
Az bűntény!
Bajt hozol ránk!"
Bűntény elkövetése után nem tüntetheted el a bizonyítékokat.
Nem szabad.
Volt már olyan bűnöző, aki nem tüntette el a bizonyítékokat,
és ezért kapott valamit?
"Bűnösnek találták a kérdéses bűncselekményben.
A büntetés életfogytiglan, feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül.
De...
meg kell jegyeznünk, volt kedves érintetlenül hagyni a bizonyítékokat.
Sőt, a főnyomozó szerint ez volt a legtisztább helyszín,
amit volt szerencséje példás karriere során látni.
Ezért, elismerésünk jeleként, választhat:
felső, vagy alsó ágy?"
A hírekben hallottam:
a bíró előítélet nélkül elutasítja az ügyet.
Ennek nem mindig így kellene lennie?
Másképp is lehet?
"Az ügyet elutasítom,
mert te is fehér vagy, mint én.
Na, nyomás innen, te béna!"
Ha a vádlott nem tanúskodik a maga védelmében,
a bíró valahogy így utasítja az esküdtszéket:
"Talán észrevették,
hogy a vádlott nem kívánja védeni magát.
Ez nem befolyásolhatja az önök véleményét
a többi bizonyíték mérlegelésekor."
Az utasítások szükségesek. De kis módosításra lenne szükség.
Szerintem ezt kellene mondania: "Talán észrevették,
hogy a vádlott nem kívánja védeni magát.
Ez azt jelenti...
érvényesíthetik a parkolójegyüket."
Képtelenség lenne nem védekezni,
ha ártatlan vagyok.
Ha az ügyvéded megkérdezi:
„Elmondja nekik, hogy nem maga tette?”
„Szörnyen szégyenlős vagyok.”
"Igen, tudom, de a villamosszékről van szó, és talán
leküzdhetné a gátlásait."
"Vállalom a kockázatot."
"Gyújtsa be a széket, bíró úr!
Mit akar tőlem?"
Néhány államban reggel hétkor hajtják végre az ítéletet.
Micsoda kegyetlenség!
Nem alhat a fickó egy kicsit előző éjszaka?
"Igen, bedobom a szundit.
Megyek hajcsizni.
Holnap rövid napom lesz."
Megmondom, mi bűntény:
hátizsákkal repülőre szállni.
Ha ezt csinálod, egy kis figyelmeztetés:
a hátizsákod pofán vágja a többieket.
"Csak az érdekel, ami előttem van!
Utánam az özönvíz!"
Amikor a vészkijárat mellett ülsz,
és megígéred, hogy mindenkit megmentesz,
az út végén miért nem köszöni meg senki?
Most komolyan.
Fantasztikus dolgokat tehettél volna.
Ezt azért értékelhetnék:
"Hallottam, mi történt a felszállás előtt.
Köszönöm.
Hajlandó lett volna élete kockáztatásával
megmenteni engem, a családomat, és a gépen minden lelket.
Ez példátlan dolog.
Köszönöm. Köszönöm. Köszönöm. "
De nem. Csak egy hátizsák a tarkómnak!
Majdnem megmentettem őket!
Szeretek köszönetet kapni.
Ezért nem lennék jó állatmentő.
Nem lennék jó benne.
Láttátok a videót, ahol a vadló beszorul a szakadékba?
Teherautókat, láncokat és hámokat hoznak be,
kitalálják, hogyan jutnak le a szakadékba,
a ló köré teszik a hámot, miközben az őrjöng,
és kihúzzák, az meg rúg és tébolyog,
óvatosan leveszik a hámot, nehogy megsérüljön,
és abban a pillanatban elhúz az erdőbe.
„Hé!”
Azt akarom, hogy a ló álljon meg valahol az erdő széle előtt.
Klip-klop-klipiti-klop.
„Köszi”!
Csinálja azt az ágaskodós cuccot:
Aztán behúzhat az erdőbe.
Túl sokat várok?
Csak azt mondom, ha fogkefével levakarom a kacsáról az olajat...
hápogjon már ide egyet.
Fordítsd felém a kis kacsa-fejed, és "Kösz!"
Csak ennyit kérek.
„Nélküled nem ment volna.”
„Igen, tudom.”
Az emberek okosabbak az állatoknál.
"Tisztelettel,
ha nem lennének emberek, nem lenne rajtam olaj.
Csak mondom."
Valaki fogja be a hülye beszélő kacsa száját.
Hülye beszélő kacsa.
Ez gyönyörű hely. Nézzétek meg!
Lenyűgöző!
Játszom néhány menő helyen.
Van ahol zenekari árok is van.
Ezek a szavak nem tartoznak össze.
„Zenekar.” „Árok!”
Az ott dolgozók zseniálisan néznek ki.
Estélyiben és szmokingban.
Elképesztően elegánsak vagytok.
Ja, zenekar?
Nyomás az árokba! Az árokba!
Le az árokba!
Az árokba veletek!
Miért kell ilyen szépen öltözniük? Nem is látni őket.
A műsor végén felállnak és meghajolnak.
Jó esetben a szemöldöküket látod. "Köszönöm.
Köszönöm szépen.
Köszönöm. Valami oknál fogva 90-dolláros zoknim van. Köszönöm.
Köszönöm!"
Tudjátok, mi dühít?
Egy zenekaros műsornál,
amikor bejössz, ők miért gyakorolnak?
Sosem értettem.
Bemész, és ezt hallod:
Hé...
nyitva az ajtó!
Sokba kerültek ezek a jegyek.
Nem tudtatok ezelőtt gyakorolni?
Fogadom, hogy ezt újra meghallgatjuk.
Fogadok, hogy ez bekerül majd a műsorba.
Mi ez?
Nem akarod, hogy a színész próbáljon, amikor megérkezel.
Lenni, vagy nem... Nem, túl sok. Túl nagy. Fogd vissza!
Lenni… Nem, túl finom. A kettő között.
Lenni... Ó, jönnek befelé.
És elgondolkodsz,
a színész fut így, vagy a karakter?
Nem értem a menetelő zenekarokat.
A zenekarokat értem.
A menetelő zenekarokat nem.
Sok foglalkozás van a világon.
Miért nem adta hozzá egyik sem ezt a külön-feladatot?
Nem látsz menetelő taxidermistákat.
Tömd ki a vidrát
Mindent bele
Tömd ki a vidrát Talapzatra vele
Miért nem ülve tömöd a vidrát?
Ülve könnyebb.
Igen, röhejes.
Miért normális a zenekaroknál?
Melyik zenészcsoport ült...
Ne kérdezzétek, ez milyen hangszer volt.
"Hé, van egy ötletem.
Rúgjuk ki magunk alól a székeket,
és kezdjünk járkálni, és betűket formálni a testünkkel,
hogy a léghajókból lássák, melyik csapatnak szurkolunk.
A tubás biztos imádta az ötletet.
"Ó, remek!
Kiváló ötlet, fuvolás."
A menetelő zenekar a fuvolás ötlete lehetett.
"Gyertek, menjünk!
Talpra!”
"Várj! Kell egy heveder, meg minden!"
"Ugyan! Semmiség az egész."
"Várj! Nekünk heveder kell!
Nem vagyunk készen!"
És aki feltalálta a dudát...
Nem hiszem, hogy befejezte.
Láttátok már azt a szörnyűséget?
Azt hihette, hogy lejár a határidő a szabadalmi hivatalban.
Csak berontott, és ledobta a pultra.
„Elkéstem?”
"Ez meg mi a csuda?"
"Egy táska! Csövekkel!
"Csöveket dugtam egy zsákba!
Duda."
"Azt látom.
De miért?
Mire jó?"
"Mire jó? Ez egy zsák csövekkel!
Ki-be mennek belőle!"
Mit csinál?
Mit...?"
Mit csinál?
Honnan tudod, hogy valaki jól játszik-e rajta?
Ott egy fickó...
Ő a legjobb!
Az a fickó...
"Azt se tudja, hogy kell játszani.
Jobban könyökölj bele a táskába! Ezt mindenki tudja."
Csodás volt veletek, srácok.
Köszönöm szépen.
Köszönöm.
Nagyon köszönöm! Csodásak vagytok.
Hálásan köszönöm! Jó éjt!