Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Mine damer og herrer, ta vel imot Brian Regan!
Takk.
Takk skal dere ha, alle sammen. Takk.
Tusen takk.
La oss få snakket om det grå håret.
Hvis ikke får dere ikke med dere noe.
Da sitter dere sånn: "Visste du at han hadde grått hår?"
"Jeg er like forvirret som deg."
Jeg skjønner det heller ikke.
Covid kom, jeg gikk i dvale og kom ut som pensjonist.
Det er like greit. Jeg likte aldri å kjøpe hårfarge.
Du må alltid late som du kjøper for noen andre. "Kvinnfolk!"
Farge5ne til menn og kvinner har helt ulike navn.
Til kvinner heter det "dyp rubin".
"Morell." "Karamell."
Til menn: "Brun!"
Svart!
Lysebrun!
Mørk svart!
Det er hele fargespekteret for menn.
Jeg har nådd den alderen
hvor det første jeg gjør, er å huske hvilken lege jeg skal til.
Hudlegen. På grunn av den greia på ryggen.
Ikke for å skryte,
men jeg må smøre medisin på ryggen med spatel.
Det er gøy å gå på apoteket når de sier: "Trenger du hjelp?"
Og jeg må svare: "Ja, en spatel, Klotrimazol og håndspeil."
Er du nysgjerrig, frøken?
Jeg har Rødhettes kurv her, kan du vise meg til riktig hylle?
Hudlegen sa han måtte ta biopsi av en liten føflekk på nesa.
Jeg sa: "Det høres vondt ut."
Han sa : "Ikke vær redd. Du skal få smertestillende."
"Hvordan da?" "Vi skal stikke deg med sprøyte."
Så du avlyser ikke smerten, du endrer ankomsttiden dens.
Så jeg går til fastlegen og han spør hva som skjer.
Så jeg sier: "Ja, si det, du. Rett over høyre kne
har jeg et lite område, omtrent som en knyttneve.
Der gjør det ikke vondt.
Det føles veldig merkelig.
Har du en pille som kan få resten til å føles slik ut?
Jeg vil ha en "alt-som-det-området"-pille."
Legen min så på meg og sa: "Brian, du er altfor stillesittende."
Så der og da lovet jeg meg selv å kjøpe ordbok.
Men jeg har ikke kommet så langt, jeg har bare vært hjemme.
Er det det det heter?
Leger spesialiserer seg. Forrige måned var jeg hos en øre, nese, hals-lege.
I forrige uke var jeg hos en ekspert på buen-under-foten, korsryggen og nakken.
Jeg har flat bue, skeivt kors og kink i nakken.
Det er rart, mennesker har leger til alle kroppsdeler.
Men i dyreriket tar en veterinær seg av alle dyrearter…
…og alle delene deres.
Det er nok verdens vanskeligste jobb.
Hvor er kne-legene til tykkhornsauen?
Gnuens indremedisiner?
Sjiraffens hals, hals og hals-lege?
Det amerikanske helsevesenet er verdens beste.
Jeg blir imponert når de slutter å gi meg skriveplater.
Det er så utdatert.
Vi lever i en verden av strekkoder og mikrochiper.
Hva skjer med skrivetavla?
"Jeg har time kl. 10."
"Her har du skrivetavla. Vi har 257 sider du må fylle ut.
Her har du en penn med blomst på.
Gå og sitt med alle de andre
og ikke våg deg tilbake til skranken før du har fylt ut hvert eneste punkt."
"Jeg har vært pasient her i mange år. Dere har denne informasjonen."
"Regelen er at du må fylle det ut årlig.
Det lar deg føle på angst og nerver
og sinne og raseri, som snor seg gjennom magen din.
Så måler vi blodtrykket ditt."
Du kan ikke fikse det, men du skal fikse meg?
Så legen sa at jeg burde gå til en massør for nakken min.
Massasjer er sære. Jeg synes det er så ubehagelig.
Du ser gjennom det sære hullet i benken.
Jeg tenker alltid rare ting:
"Jeg lurer på om jeg får hodet gjennom her.
Men hva om hodet blir sittende fast?
Da blir jeg et opp-ned-periskop.
Jeg bør nok la være og heller bli på denne siden av hullet."
Så tenker jeg: "Er det meningen at øynene skal være åpne?
Det er som jeg tyvlytter, jeg ser på føttene hennes som går."
Så tenker jeg:
"Hva om én sko gikk den veien og én sko gikk den veien?
Da hadde jeg virkelig lurt på hva som skjedde.
Virkelig lurt."
Så etter ti minutter sa jeg: "Jeg er litt usikker,
men venter du på å få lov til å begynne?"
Og hun sa: "Jeg begynte for ti minutter siden.
Dette er en reiki-massasje.
Jeg tar ikke på deg.
Hendene mine holdes rett over deg, og jeg helbreder med energi."
Så da hun var ferdig sa jeg: "Jeg tar ikke på lommeboken min.
Hånden min henger rett over den.
Du mottar straks en energibetaling
som du kan bruke til strømregninga. Du kan jo høre hva de sier."
Jeg lærer nye ting om meg selv.
Jeg har nylig funnet ut at jeg lider av tvangslidelser. Takk.
"Lider" er for sterkt.
Folk sier de lider av ting når de bare har dem.
Ser det ut som jeg lider?
Ordet "lide" burde kun brukes om noen
som vrir seg i smerte på bakken.
Han lider.
Kan jeg løpe bort til ham?
"Jeg vet hvordan du har det!
Jeg må alfabetisere alt.
Ligg i ro. Jeg teller ribbena dine.
Jeg teller ribben."
Det med å alfabetisere er ikke sant, ikke i mitt tilfelle.
Folk tror jeg er særere enn jeg er, og det tar jeg tungt.
De spør: "Du som har tvangslidelser, alfabetiserer du bøkene dine hjemme?"
Og jeg svarer: "Nei.
Jeg organiserer bøkene mine etter når jeg fikk dem, på øverste hylle.
Jeg alfabetiserer dem ikke. Jeg er ikke sprø.
Og nederste hylle er til bøkene jeg er ferdig med.
I den rekkefølgen jeg leste dem.
Jeg trenger jo ikke å alfabetisere dem.
Og hyllen i midten
er til bøkene jeg leser nå.
Hver nye bok jeg begynner på flyttes fra øverste til midterste hylle.
De organiseres etter startdato.
Nå vet jeg hva dere tenker:
"Teller ikke det å lese tittelen på boka
som en del av prosessen til å lese den boka?
Så hvordan avgjør du hva som skal på øverste og midterste hylle?"
Slik ser jeg på det:
Jeg må lese hele side 1 før boken kan flytte plass.
Jeg teller ikke introduksjonen, forordet eller bokomslaget.
Jeg leser alt det, nøye,
men så leser jeg hele side 1, helt til bunns.
Med mindre den slutter midt i en setning, fordi da blar jeg om.
Jeg leser ferdig setningen og blar tilbake.
Så skriver jeg ned startdatoen, flytter den til midthylla, til høyre.
Jeg trenger ikke å alfabetisere, jeg er ikke gal!
Hvorfor kaller de det å ville ha orden for "uorden" på engelsk?
Da jeg begynte å ane at jeg var syk gikk jeg på Google.
Det finnes forskjellige symptomer. Noen har jeg, andre ikke.
Og de jeg har, har jeg mer av enn andre. Så jeg lagde et diagram.
Hvis bare dette var oppspinn.
Jeg førte opp symptomene og tilegnet alle et tall fra 1 til 10.
Så regnet jeg ut gjennomsnittet.
Hvis jeg fikk høyere enn fem, skulle jeg gå til legen.
Hvis jeg fikk under 5 kom jeg frem til at alt skulle være i orden.
Én: Må du sjekke komfyren flere ganger for å forsikre deg om at den er av?
"0. Sånt er jo bare for galninger."
To: Må du vaske hendene dine om og om igjen?
Så fikk jeg en gnagende følelse av…
…at jeg glemte å svare på første spørsmål.
Så jeg sjekket. "Ja, ok, jeg skrev null. Ok.
Håndvask.
6. Nei, det stemmer jo ikke." Jeg strøk det ut.
Jeg fikk blekk på hendene og gikk for å vaske dem.
Så tenkte jeg: "Hvorfor spurte de om komfyren?"
Så jeg sjekket den.
Den var på. "Den feilen gjør jeg aldri igjen."
Så satte jeg meg og byttet "håndvask" til 2.
Jeg tok hele testen og gjennomsnittet var 5,0.
Det ga meg jo ingen svar!
Så jeg gikk for å kjøpe en bok.
Hos bokhandelen spurte jeg: "Hvor er selvhjelp-bøkene?"
Hun sa: "At ikke du prøver å finne dem selv?"
Til slutt fant jeg bøkene, men det var så kaos der
at jeg brukte de neste tre timene på å rydde i hylla
istedenfor å finne ut om jeg har tvangslidelser!
Den har en rar måte å gjøre seg gjeldende på.
Hvert år når jeg får ny kalender,
blar jeg i den, fordi jeg liker ikke de månedene
hvor dager må dele rute. Hjernen min takler det ikke.
"Å nei, oktober blir en rute-delingsmåned."
Hvorfor gjør de det? Dager vil ikke ha romkamerater.
Du vil ikke at den 31. skal gå til den 24. og mase om å få dele plass.
"Kom deg vekk! Det er ledige ruter på neste side!"
Du synes nok det er sært, med mindre en av de dagene teller for deg.
Hvis det er bursdagen din vil du ikke skvises inn i et hjørne.
"Gratulerer med dagen, på en måte, fra dette inneklemte hjørnet."
Og på skrått midt i ruta står det: "Kjør på søpla."
Jeg har alltid vært interessert i kalendere og tid.
Jeg vokste opp i østkyst-tid. Nå bor jeg i vestkyst-tid.
Det som er rart er når noen fra øst ringer og legger igjen beskjed
så føler de at de må regne ut tidsforskjellen.
De sier: "Du, Brian, klokka er 16 her.
Det er kl. 13 hos deg."
Jeg vet hva klokka er der jeg er.
Jeg har en venn som gjør det hele tiden. Han ringte nylig:
"Ring meg opp igjen, Brian. Jeg skal ut i 20 minutter her, så det er…
Bare ring meg."
Når? Hva er formelen?
Det var rart å lære om tidssoner, at det finnes 24.
Jeg så på globusen at alle strekene møtes på toppen. "Hva er klokka der?"
Kan du legge hånda på polen og gå rundt: "Klokka er 13, 14, 15, 16, 17, 18!"?
Hvordan kan du avtale noe der oppe? "Vi skal møtes kl. 17."
"Hvor var du?" "Like sønnenfor."
I tillegg til tvangslidelsene har jeg også litt sosial angst.
Jeg tvinger meg selv til å være med andre, men det er noe som irriterer meg.
Jeg liker det ikke når folk uttaler noe annerledes bare for å virke smart.
"Bare si det som alle andre."
Så jeg var på fest, og gikk bort til noen.
Det første jeg hører er at han ene sier: "Noe annet med 'Djengis' Khan…"
Jeg bare: "Å herregud. Jeg kan allerede ikke fordra ham."
"Å, du mener Genghis Khan?"
"Det ble faktisk uttalt 'Djengis'."
"Jaså, var du der? Du og Djengis drev og rånte?"
Jeg ville også fremstå smart.
"Å, Djengis Khan, den 'mongolské keisérén'.
Erôbrét ikke han 'Tjina'?"
Så skviste den klikken meg ut. "Utestengt på en-to-tre, der ja!"
Så jeg gikk bort til noen andre.
Jeg vet ikke hva man bør gjøre når man er uenig med folk.
Jeg har alltid slitt med det.
Så sier en av damene der: "Dyr er smartere enn mennesker."
"Er det mulig? Jeg kom jo akkurat."
Jeg ser meg rundt og lurer på om noen har tenkt å svare. "Enkelt offer".
"Jeg har nettopp blitt skvist ut derfra.
Hvis noen kan ta ansvar her, så jeg kan bli her i mer enn to minutter…"
Men ingen ser opp engang. De står der og tripper.
Jeg prøver å forstå forholdene innad: "De jobber sikkert for henne."
Men noe måtte jeg jo si, uten å gjøre en for stor sak ut av det.
Jeg kjente dem jo ikke. Så jeg bestemte meg for en spøk.
"Å? Hvor bra gjør dyrene det på opptakseksamen?"
Bare en liten vits.
Men jeg fikk ingen "ha-ha-ha". Jeg kunne kjenne temperaturen synke.
Dama sender meg et stygt blikk: "Dyr er smartere enn mennesker."
Litt sånn: "Dermed basta."
Sånt kan jeg ikke la ligge.
Men før jeg rakk å si noe, sa hun: "Hva med beverne?"
Og tvang meg til å si: "Ja, hva med beverne?"
Det stod ingen andre replikker i mitt manus.
Ingenting kan følge "hva med beverne"
utenom: "Ja, hva med beverne?"
Ja, hva med beverne?
Hva med beverne?
Så hun forklarer det. Hun sa: "Beverne er smartere enn mennesker.
De kan svømme, de kan samle pinner og ta dem med til ett område.
Og de kan ta gjørme på halen
og klistre pinnene sammen og endre elvas løp."
Hoover Dam.
Smart. Teit.
Menneskeskapt. Gjørmete pinner.
Så jeg spurte: "Hvis du skulle bygge en demning…
…og arbeiderne gikk ut av pickupene sine, og la seg ut i elva…
…og begynte å samle på småpinner og dyttet dem med nesa på overflaten…
…ville du da stått på elvebredden og sagt: "Se, så smarte de er!"
Da ble det veldig stille.
Men hun sto på sitt.
Hun sa: "Hva med honningbiene?"
Så jeg kikket i manus. "Ja, hva med honningbiene?"
Hva med honningbiene? Hva med dem?
Så hun sa: "Honningbiene er smartere enn mennesker."
De trenger bare én til å fly i et åttetall og vrikke på rumpa,
så kan den fortelle de andre biene hvor blomstene er."
Hva om onkel Larry måtte vise deg veien til kjøleskapet slik?
Ingen kan slukke tørsten før onkel Larry kommer.
Med sin banebrytende kommunikasjonsteknikk.
Den lille klikken skjøt meg ut som en sjampanjekork.
"Djengis" Khan ser bort på meg:
"Du kan ikke møte nye folk du, hva?"
"Virker ikke sånn." Mannen uten land.
Så jeg går bort til en tredje klikk.
Og jeg prøver å bli en bedre lytter, så jeg bestemte meg for ikke å si noe.
Og en fyr der fortalte alle en historie om lotto-tallene han nettopp hadde valgt.
For en historie. Jeg skal prøve å gjenfortelle den,
men det blir ikke lett. Han var rå.
Alle stod samlet rundt ham, og han sa: "Jeg kjøpte fire kuponger.
Til første kupong valgte jeg 2, 4, 7, 21, 36.
Til andre kupong…
…valgte jeg 2, 5… Jeg valgte jo 4 på første, 5 på andre.
2, 5.
16, 17, de valgte jeg rett etter hverandre på andre kupong.
28, 31. 31 var siste nummer jeg valgte på andre kupong."
Denne historien velger han å dele med mennesker.
"Tredje kupong…
Jeg valgte 2. Jeg velger alltid 2. Typisk meg, vet du. Alltid tar jeg 2.
Jeg hadde 4 på første kupong, og 5 på andre,
så jeg valgte 6 på tredje. 2, 6, 17, 19.
Jeg hoppet rett over 18. Et sprang, og landet på 19.
43. 43 var siste nummer på tredje kupong.
Fjerde kupong.
Jeg valgte 2, så klart!
Hvorfor kjeder jeg dere med å si 2? Dere vet jo jeg alltid velger 2.
Hvis dere ser meg på gata med lottokupong da har jeg valgt en 2-er.
Uansett, jeg visste jeg hadde 4, 5 og 6 på de andre kupongene,
så jeg valgte alle på fjerde kupong. 2, 4, 5, 6. Noe sa jeg trengte 3 også.
Noe sa: "Få tatt den 3-eren." "Få kloa i 3."
Så jeg velger 3. 2, 3, 4, 5, 6, 17 og 44.
Og tankegangen bak 44 var: "Du, velg 44."
Som dere kan forestille dere stod folk og måpte.
Så jeg ville kaste riktig pinne på det bålet.
Når man har en slik brennheit historie kan man ikke risikere at den dør ut.
Du må peise på med riktig drivstoff, så jeg sa:
"Sykt!
Hva skjedde?"
"Jeg vant ikke noe."
"For en vri! Så utrolig uventet.
Jeg var helt sikker på at det skulle føre noe sted.
Helt sikker. Men du snudde opp ned på alt.
Du klarte å følge opp ingenting med enda mindre."
Tapende lottotall, bra småprat på fest.
Så jeg passet ikke hos noen, så jeg begynte å rydde i hyllene heller.
Hvis jeg drar på fest, må jeg kunne stå.
Jeg må kunne sprette vekk som en Pinball.
Pling! Ikke min stil. Pling! Ikke min smak.
Pling! Niks.
Å sitte er altfor klaustrofobisk, som i et middagsselskap.
Du vet ikke hvem du skal sitte ved siden av.
Det kan ta to timer. Hvem vet?
"Brian, du skal sitte med Donnie Doldrums."
"Hei." "Hei.
Du gikk glipp av begynnelsen. Jeg fortalte alle
at vi hadde et administrativt møte på Des Moines-kontoret vårt.
Og som resultat av det møtet
innså vi at fabrikkproduksjonen i vår nordøstlige kvadrant
var mindre enn det vi hadde ventet,
gitt at vi leide inn et konsulentteamet fra Peoria."
Jeg har ansiktet i potetmosen og blåser bobler i den brune sausen.
Nei, ikke gjenoppliv meg. Det står i livstestamentet mitt.
Jeg liker ikke middagsselskaper. Jeg liker ikke restauranter heller.
Én grunn er at jeg ikke liker sopp.
Jeg liker ikke sopp.
Folk sier: "Er det så farlig? Bare la være å bestille sopp da."
Greit, la meg forklare problemet.
Det finnes ikke den ting som oftere legges oppå eller inni
andre matretter, uten at det noensinne blir bedt om,
enn sopp. Det har skjedd utallige ganger.
"Her er kyllingretten du bestilte.
Som du gledelig ser…
…drukner den…
…i sopp."
"Ja, jeg ser det. Jeg bestilte ikke sopp. Det står ikke på menyen."
"Ikke vær redd. Du hadde ingenting med dette å gjøre.
Vi bestemte det, helt alene, da vi stod på kjøkkenet,
helt uten å høre med deg.
Vi tok en ensidig avgjørelse om å drukne
alt du elsker i livet
i sopp!"
Jeg vet ikke om det kom frem, men jeg liker ikke sopp.
Jeg liker ikke rosiner heller.
Ikke på samme nivå som sopp, jeg bare misliker dem.
Men det fascinerer når folk prøver å overbevise meg om å like rosiner.
Som om det er noe galt med meg. Folk elsker å si: "Brian…
…liker du druer?"
På an igjen.
"Ja. Ja, jeg liker druer. " "Ja men…
…rosiner…
…er bare tørkede druer!"
Å, så jeg har alltid likt dem. Det ante jeg ikke!
Jeg skulle så gjerne svart: "Liker du skinkebagetter?
Gjør du?
Ja men, har du lyst til at jeg skal legge en utenfor
i tre uker, i stekende solskinn,
på et rasteplassbord,
så den kan tørke inn helt til du ikke gjenkjenner den,
og så legge den på en tallerken så du kan spise den? Vil du det?
Ja men, det er jo bare en skinkebagett!"
Det er ikke en drue nå.
Jeg liker majones.
Jeg liker majones såpass mye at det ble med i et nyttårsforsett.
Nyttårsforsett gikk ut på at jeg ikke kunne bestille ekstra majones.
Jeg fikk bestille majones, men ikke si "ekstra mye".
Og jeg fant fort ut at ikke jeg fikk nok majones.
Men jeg ville ikke bryte forsettet, så jeg bestilte lunsj slik:
"Hei.
Kan jeg få en kalkunbagett
med gul ost, salat og…
…majones!
Hører du meg? Jeg vil ha majones!
Store bokstaver, M-A-J…
…og resten av bokstavene som staver "majones".
Jeg så noe interessant på sosiale medier i dag.
Noen la ut en sterk politisk oppfatning.
Og noen andre svarte: "Godt poeng. Jeg har ombestemt meg."
Nei, beklager, det var en enhjørning jeg så.
En lilla, glitrende, flyvende enhjørning.
Her er noe jeg har lært om sosiale medier: Uttrykket "sier det bare…"
skrives aldri etter en kompliment.
Når jeg er på Twitter vil jeg ikke høres for ung ut.
Men jeg vil ikke virke for gammel heller. Og jeg har vært på Metallica-konsert.
Og jeg ville si at de var bra, men ville ikke virke eldgammel.
Men jeg ville ikke høres ut som en guttevalp heller.
Så det ble til: "Jøie meg, disse gutta kan spille, gitt!"
Jeg tror det ble en fulltreffer. Følgerne mine sa det var "fenomenalt".
Pyjamas er et morsomt ord. Jeg liker ord.
Hva er minst? Liten, ørliten, bitteliten,
bitte-bitte liten, ørende liten eller knøttliten?
Jeg får ikke sove av sånt.
Forskere trenger å vite det når de bruker mikroskop.
"Jeg ville beskrevet denne amøben…
…som bitteliten.
Professor, kom hit litt.
Er du enig i at denne amøben er bitteliten?"
"Få se.
Den er jo ikke bitteliten.
Den er knøttliten."
Hvorfor får bare små ting søte kallenavn?
Hvorfor sier vi ikke at Jupiter er "biggy-wiggy"?
Universet er "hugey-magroojy"!
Jeg elsker verdensrommet.
En forsker sa på TV
at hvis de lager en romsonde og skyter den ut nå,
så om hundre år, så kan vi bygge en som er så mye bedre
at den tar igjen den første før den ankommer noe sted.
Så budskapet er tydelig: Alt vi gjør i dag…
…er helt bortkastet.
Vi sender rovere til Mars. De analyserer steiner.
Og noen forskere tror at noen av steinene er fra vulkaner.
Liksom.
Hvis de forventer at jeg skal tro at vulkaner spydde ut steiner…
…helt til Mars…
Til og med Vesuv hadde ikke klart det!
Vi leter etter vann på Mars. Vi kjører rundt på jakt etter vann.
Har vi gitt opp her?
Jeg vil få forskerne hjem til kjøkkenvasken min.
"Se på dette.
Når jeg løfter denne
kommer vann flommende ut av denne åpningen.
Hvordan går det på Mars? Fordi dette vil ingen ende ta.
Finn noen dunker og fyll dem opp, for jeg har truffet hovedåren her!"
De leter etter vann for å se om det er liv på Mars.
Og jeg har alltid lurt på om det er liv på Mars, bare at det er knøttlite?
Og vi knuser dem med roverne våre.
Kameraet foran: "Alt ser ut til å være tørt og øde."
Under dekkene:
Vi moser marsboerne flate.
"Hva er den grønne stripa?"
Jeg var 11 år da vi landet på månen. Hele familien satt samlet rundt TV-en.
Foreldrene mine oppdro snille barn. Jeg er ikke kriminell.
Grunnen til det er noe de sa før: "Kriminalitet lønner seg ikke."
Kriminalitet lønner seg ikke? Er det grunnen?
"Driver du med det?" "Jeg elsker kriminalitet.
Jeg elsker nesten alt ved kriminalitet. Kriminalitet er fantastisk.
Når det gjelder det, er jeg allerede overbevist.
Grunnen… Grunnen til at jeg ikke driver med kriminalitet…
Og jeg har regnet på dette.
…er at ikke det lønner seg!
Hvis bare det hadde lønnet seg ville jeg gjort det.
Men det lønner seg ikke, så derfor følger jeg loven."
Et politislagord som er enda verre: "Ikke bryt loven…
…hvis ikke du vil sone."
Fy søren.
Det fascinerer at ikke det heter: "Ikke bryt loven…
…fordi det er galt."
De gjør det til et valg mellom to egoistiske alternativ.
Å, den forbrytelsen? Jeg vil! Det er en flott forbrytelse.
Problemet med den forbrytelsen
er at man må sone 15 år i fengsel.
Jeg har ikke tid!
Skulle ønske jeg kunne, men jeg har familie og drømmer.
Jeg har ikke tid nok til den.
Men denne forbrytelsen derimot, en måned på tinghuset?
Den tar jeg! Jeg har nok tid til den!
Jeg tar avgjørelser om forbrytelser ut fra hvor mye ledig tid jeg har.
Det har jeg blitt lært.
Sånn lærer vi hverandre opp.
Selv om jeg er imot kriminalitet så synes jeg vi er ufine mot kriminelle.
Det er urettferdig at bevisforspillelse kommer i tillegg til hovedforbrytelsen.
Snakk om å skyfle på.
Alt som faller naturlig innunder forbrytelsen, burde ikke telle ekstra.
Bevisforspillelse.
Om noen forbrytere noensinne tenker på det, når de flykter fra åstedet?
"Ok, vi stikker!
Toby, hva driver du med?"
"Jeg fjerner fingeravtrykkene våre."
"Er du gal?
Det er ulovlig!
Du får oss i vansker!"
Det er ikke lov å tukle med bevisene etter en forbrytelse.
Ikke lov.
Finnes det den forbryter som ikke har tuklet med bevis,
og vunnet noe på det?
"Du er blitt funnet skyldig i den aktuelle forbrytelsen.
Din straff: Livstid i fengsel, uten mulighet for prøveløslatelse.
Men…
…vi vil påpeke at ingen bevisforspillelse fant sted.
Faktisk sa etterforskeren at det var det best bevarte åstedet…
…han noensinne hadde sett i sin lange karriere.
Så som takk skal du få velge… overkøya eller underkøya.
Jeg hørte på nyhetene at en dommer avviste en sak "uten prejudise".
Burde det ikke alltid være slik? Hvordan skal man ellers gjøre det?
"Saken avvist. Og det er fordi du er hvit som meg.
Gå med deg, din tulling."
Hvis den tiltalte velger ikke å vitne på egne vegne,
må dommeren si noe sånt til juryen:
"Som dere ser har den tiltalte valgt ikke å forklare seg.
Dere har ikke lov til å vektlegge det når dere vurderer skyldspørsmålet."
Jeg skjønner at det må forklares, men det bør gjøres annerledes.
Dommeren bør si: "Som dere ser
har den tiltalte valgt ikke å forklare seg.
Det skal dere vite at betyr…
Det er snart på tide å gå.
Jeg kan ikke se for meg at noen uskyldige ikke ønsker å forklare seg.
Advokaten sier: "Har du lyst til å si at du er uskyldig?"
"Jeg er fryktelig sjenert."
"Ja, jeg vet det, men de vil gi deg dødsdom,
så kanskje du kan kjempe deg gjennom ubehaget?"
"Jeg er villig til å risikere det."
"Gjør klart den elektriske stol, dommer. Hva mer kan jeg gjøre her?"
Jeg har hørt at noen delstater utfører henrettelser kl. 07.00.
Snakk om ondskap.
Forventer de at han skal klare å sove?
"Ja, jeg tror jeg går og legger meg. Får meg litt søvn.
Ja, har en kort dag i morgen."
Jeg skal si hva som burde være ulovlig: Å gå om bord i fly med ryggsekk.
Hvis du gjør det, bare vit dette: Ryggsekken din treffer folk i trynet.
"Jeg bryr meg kun om det som er foran meg! Til pokker med alt i kjølevannet mitt!"
Du vet når du sitter ved nødutgangen og lover å redde alle?
Hvorfor er det ingen som takker deg når flyet lander?
Seriøst.
Det du kunne ha gjort er imponerende. Man skulle tro folk la merke til sånt.
"Du, jeg hørte det som ble sagt før vi tok av. Takk.
Det at du var villig til å risikere livet for meg og mine, og alle andre her,
det er intet mindre enn enestående. Tusen takk!"
Men nei, blir bare deljet med en ryggsekk.
Jeg var en nesten-brannmann!
Jeg liker å bli takket.
Derfor vet jeg at jeg ikke passer til å redde dyr.
Jeg ville ikke vært flink.
Har dere sett når en villhest sitter fast i en kløft?
De henter inn lastebiler, kjettinger og seler.
Så må de komme seg ned,
og få festet selen rundt den livredde hesten
og hente den opp, mens den bykser og bakser.
Så må de få selen av, uten å bli skadet,
og så snart det er gjort, stikker hesten til skogs.
Jeg synes hesten burde stoppe et lite stykke unna trærne.
Klikk-klakk.
"Takk."
Og så stå på bakbeina.
Og så dra til skogs. Er det for mye forlangt?
Jeg sier bare at hvis jeg skraper olje av ei and med en tannbørste…
så forventer jeg et "tusen kvakk".
Snu på andehodet og si: "Takk." Det var alt jeg trengte å høre.
"Hadde ikke klart dette uten deg."
"Ja, jeg vet.
Mennesker er smartere enn dyr."
"Ikke frekt ment, men oljesølet er deres skyld.
Sier det bare."
Noen må få den dumme anda til å holde kjeft.
Dumme, snakkende and.
Dette er et vakkert sted.
Utrolig.
Jeg får opptre på kule steder. Noen av de stedene har orkestergrav.
De ordene hører ikke sammen.
"Orkester." "Grav!"
De som jobber der ser så flotte ut. De kommer ut i side kjoler og smoking.
"Så fine dere er. Å, dere spiller i orkesteret.
Ned i grava med deg! Grava!
Kom deg ned i grava!
Grava!"
Hvorfor må de pynte seg? Ingen kan jo se dem.
Når det er over, reiser de seg og bukker. I beste fall ser du øyenbrynene deres.
"Tusen takk.
Ja, sokkene jeg går med kjøpte jeg for 90 dollar.
Takk."
Vet du hva som plager meg? Det at orkesteret øver når du kommer inn.
Det har jeg aldri forstått. Når du går inn, hører du:
Dere? De slipper inn folk nå.
Jeg betalte mye for disse billettene. Kunne dere ikke øvd før vi kom?
Det får vi nok høre senere.
Noe kommer til å fly i denne forestillingen.
Hva skjer med det? Skuespillere øver ikke når du ankommer.
"Å være eller ikke…" Nei, for mye, ta det litt roligere.
"Å være… Niks, for rolig. Et sted i midten.
"Å være… Oi, de kommer."
Er det skuespilleren eller karakteren som løper slik?
Jeg forstår meg ikke på marsjerende korps. Jeg forstår korps.
Men ikke marsjerende korps.
Det finnes mange yrker på denne jord.
Hvorfor har ingen av de andre påtatt seg denne ekstraaktiviteten?
Vi har ikke marsjerende utstoppere.
Du må stoppe ut den oteren Gjør det bra
Stopp ut oteren Og fest den på ei gren
At ikke du setter deg? Det er nok lettere om du sitter.
Ja, det er latterlig.
Så hvorfor er det vanlig for korps? Hva slags musikere satt en kveld…?
Ikke spør hva slags instrument det er.
"Dere, jeg har en idé
At ikke vi sparker vekk stolene,
og begynner å gå rundt og staver ting med kroppene våre…
…så folk i luftskip vet hvilke lag vi heier på?"
Tubaspilleren elsket nok den ideen.
"Typisk.
Bra idé, fløytespiller."
Det må ha vært en fløytist-idé. "Kom, vi spiller og går samtidig."
"Vent! Vi trenger stropper!"
"Kom igjen. Det er lett. "
"Vent! Vi trenger seler!
Vi er ikke klare!"
Han som oppfant sekkepipen…
Jeg tror ikke han er ferdig.
Har du sett på den uhyrligheten?
Han må ha trodd at fristen gikk ut på patentkontoret.
Han løp nok inn og kastet den på skranken. "Rakk jeg det?"
"Hva i all verden er det?"
"Det er en sekk! Med piper!
Jeg stakk pipene i sekken!
Sekkepipe."
"Ja, jeg ser det.
Hvorfor? Hva gjør den?"
Hva den gjør? Det er en sekk med piper! Som stikker ut og inn!"
Hva den gjør?
Hva…?
Ja, hva gjør den?
Hvordan vet man om spilleren er flink?
En fyr står sånn:
Han er kjempeflink!
Så står det en her:
"Han kan jo ikke spille! Stikk albuen i sekken. Alle vet jo det."
Dere er fantastiske!
Tusen takk. Takk.
Tusen takk. Jeg setter pris på det. Takk for meg.
Tekst: Lise McKay