Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎Doamnelor și domnilor, vă rog, ‎urați-i bun venit lui Brian Regan!
‎Mulțumesc!
‎Vă mulțumesc mult tuturor!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc foarte mult!
‎Să termin cu părul cărunt!
‎Altfel, n-o să-mi ascultați o vorbă ‎în următoarea oră.
‎O să ziceți: ‎„Știai ceva despre părul cărunt?”
‎„Sunt la fel de derutat ca voi.”
‎Nici eu nu știu ce s-a întâmplat.
‎A lovit Covidul, ‎am intrat în hibernare și am ieșit bătrân.
‎Tot aia e.
‎Nu mi-a plăcut niciodată ‎pe culoarul culorilor de păr.
‎Trebuie să pretinzi ‎că ești acolo pentru altcineva.
‎„Femeile, nu?”
‎Îmi place diferența numelor de culori ‎dintre femei și bărbați.
‎Femeile au nume de culori de păr ‎ca melanj rubiniu.
‎Vișiniu-ciocolatiu.
‎Caramel scoțian.
‎Părul bărbaților: șaten!
‎Negru!
‎Șaten deschis!
‎Negru închis!
‎Pentru bărbați, ‎ăsta e tot spectrul culorilor.
‎Nu știu. ‎Sunt la vârsta la care mă trezesc,
‎și-ntâi încerc să-mi amintesc ‎la ce doctor merg în ziua aia.
‎La dermatolog!
‎Din cauza petei de pe spate.
‎Nu vreau să par că mă laud,
‎dar trebuie să-mi pun medicamente pe spate ‎cu o spatulă.
‎E haios când intri în drogherie ‎și te întreabă:
‎„Vă ajutăm să găsiți ceva?”
‎Și trebuie să zic: „Da, o spatulă, ‎Lotrimin și o oglindă de mână.”
‎Ești fascinată, domniță?
‎Am coșul cu scufițe roșii de la Walgreens,
‎îndrumați-mă spre culoarele cuvenite.
‎Mi-a zis dermatologul că vrea ‎să-mi facă biopsia unei mici alunițe
‎de pe vârful nasului, iar eu:
‎„Aoleu, cred c-o să doară.”
‎A zis: „Nicio grijă.
‎O vom amorți mai întâi cu un analgezic.”
‎Am zis: „Cum?”
‎Iar el: „O să-ți înfigem un ac ascuțit ‎în vârful nasului.”
‎Deci nu anulezi durerea.
‎Doar o reprogramezi.
‎Mă duc la medicul de familie ‎și-ntreabă: „Ce faci?”
‎Zic: „Să-mi spui tu. ‎Fix deasupra genunchiului drept,
‎e o mică zonă de vreo opt centimetri.
‎Cam cât un pumn de mare.
‎Acolo nu doare.
‎Și pare foarte ciudat.
‎Ai o pilulă care s-ajute ‎ca tot restul să fie la fel?
‎Vreau o pilulă de «tot restul la fel».”
‎Doctorul mă măsoară cu privirea și zice: ‎„Brian, ești prea sedentar.”
‎În clipa aia am jurat…
‎să iau un dicționar.
‎Dar n-am apucat să-l iau, ‎doar am lenevit prin casă.
‎Sau am „trândăvit” prin casă?
‎Doctorii-s specializați, nu?
‎Luna trecută am fost ‎la un doctor de nas, gât și urechi.
‎Săptămâna trecută am fost ‎la unul de tălpi, șale
‎și ceafă.
‎Am platfus, șale prea mari ‎și ceafa sucită.
‎Ciudat, oamenii au un medic ‎pentru fiecare parte a corpului.
‎Dar, la animale, un veterinar are grijă ‎de toate animalele…
‎și de toate părțile lor.
‎Trebuie să fie cea mai grea meserie ‎din lume.
‎Unde-s doctorii de genunchi ai muflonilor?
‎Gastroenterologii gnuului?
‎Doctorii de gât, gât și gât ai girafelor?
‎Cică sistemul medical american e ‎cel mai bun din lume.
‎Voi fi impresionat ‎când n-au să-mi mai dea un blocnotes
‎când mă prezint la programarea la medic.
‎E ca în epoca de piatră!
‎Trăim într-o lume a codurilor de bare ‎și a microcipurilor.
‎Ce e cu blocnotesul?
‎Am venit pentru programarea de la 10:00.
‎Poftim blocnotesul. Are 257 de pagini.
‎Uite și-un pix cu o floare pe el.
‎Ia loc lângă ceilalți oameni
‎și nu-ndrăzni să te întorci la ghișeu
‎până nu completezi blocnotesul.
‎Sunt pacient aici de-un car de ani. ‎Ar trebui s-aveți datele astea.
‎Politica noastră e s-o facem an de an. ‎Îți mai dăm un blocnotes.
‎Așa poți să resimți anxietatea ‎și tensiunea
‎și mânia și furia absolută ‎clocotindu-ți în trunchi.
‎Apoi îți luăm tensiunea.
‎Nu puteți s-o dregeți pe asta ‎și mă dregeți pe mine?
‎Așa că medicul mi-a zis ‎să-mi fac masaj terapeutic pentru ceafă.
‎Masajele sunt ciudate.
‎Îmi creează o senzație neplăcută.
‎Te uiți mereu ‎prin gaura aia stranie ca o gogoașă.
‎Îmi trec prin cap ciudățenii:
‎„Oare-mi pot strecura capul prin ea?
‎Dar dacă rămân înțepenit sub masă?
‎Aș fi ca un periscop cu susul în jos.
‎Mai bine mă las păgubaș
‎și rămân ‎pe partea asta a găurii de gogoașă.”
‎Apoi mă întreb: ‎„Se cuvine să-mi țin ochii deschiși?”
‎Parc-aș trage cu urechea. ‎Îi văd picioarele fâțâindu-se.
‎Îmi imaginez bazaconii:
‎„Dacă un pantof o ia hăis ‎și celălalt pantof o ia cea?
‎Aș fi groaznic de curios ‎să aflu ce se petrece.
‎Groaznic de curios.”
‎Așa că, după zece minute, am zis: ‎„Nu știu protocolul…
‎dar trebuie să spun: «Poți începe»?”
‎La care ea: „Am început de zece minute.”
‎Cică: „E un masaj Reiki.
‎De fapt nu te ating.
‎Țin mâinile deasupra ta ‎și te vindec prin energie.”
‎Când a terminat, am zis: ‎„De fapt nu-mi ating portofelul.
‎Țin mâna deasupra lui.
‎Ar trebui să primești ‎o plată prin energie…
‎cu care să-ți plătești factura la energie, ‎să vezi cum le place lor ideea asta.”
‎Aflu lucruri despre mine.
‎Am aflat recent ‎că sufăr de tulburare obsesiv-compulsivă.
‎Mulțumesc.
‎„Sufăr” e o exagerare.
‎Lumea zice că suferă de diverse ‎când de fapt doar le are.
‎Par eu suferind?
‎Verbul „a suferi” ar trebui ‎să fie rezervat pentru unul
‎care se zvârcolește pe jos de durere.
‎Ăla suferă.
‎Am voie să fug până la el?
‎Îți răcești gura degeaba!
‎Trebuie să pun totul în ordine alfabetică.
‎Nu te mai suci! ‎Încerc să-ți număr coastele.
‎Sunt un numărător de coaste.
‎Treaba cu alfabetul nu-i adevărată, ‎cel puțin în cazul meu.
‎Lumea mă crede mai ciudat decât sunt, ‎și mi-e greu.
‎Mă-ntreabă: „Brian, cu tulburarea ta ‎obsesiv-compulsivă,
‎îți aranjezi alfabetic cărțile acasă?”
‎Iar eu zic: „Nu.”
‎Le aranjez cronologic după data ‎la care le-am luat pe raftul de sus.
‎Nu le aranjez alfabetic. ‎Nu-s într-o ureche.
‎Și raftul de jos e pentru cărțile ‎pe care le-am terminat de citit.
‎Aranjate cronologic după data terminării.
‎Nu trebuie să le aranjez alfabetic.
‎Iar raftul din mijloc…
‎e pentru cărțile în curs de lectură.
‎Când încep să citesc o carte,
‎o mut de pe raftul de sus ‎pe cel din mijloc
‎și le organizez cronologic ‎după data începerii.
‎Știu exact ce vă-ntrebați.
‎Vă gândiți: „Cititul titlului cărții…
‎nu se pune, practic, ‎ca fiind în curs de lectură a cărții?
‎Atunci cum mai deosebești ‎raftul de sus de raftul din mijloc?”
‎Păi, uite cum fac…
‎Citesc toată pagina unu ‎până să permit o schimbare de raft.
‎Nu pun la socoteală introducerea, ‎prefața sau supracoperta.
‎Le citesc și pe alea cuvânt cu cuvânt,
‎dar apoi îmi impun să citesc pagina unu ‎până la capăt.
‎Doar dacă se termină ‎în toiul unei propoziții,
‎îmi impun să întorc pagina.
‎Sfârșesc propoziția ca să termin ideea,
‎întorc pagina la loc.
‎Notez data la care-am început cartea.
‎O mut pe raftul din mijloc ‎în capătul din dreapta.
‎Nu trebuie să aranjez cărțile alfabetic. ‎Nu-s sărit de pe fix.
‎De ce, când vrei limpezime în lucruri, ‎i se spune tulburare?
‎Când am bănuit că am TOC, ‎am căutat pe internet.
‎Și sunt diferite simptome.
‎Pe unele le am, pe altele, nu.
‎Dintre cele pe care le am, ‎unele sunt mai puternice ca altele.
‎Așa că am decis ‎să fac un grafic cu culori.
‎Aș vrea eu să fie o invenție.
‎Am enumerat simptomele.
‎Am zis să le notez de la zero la zece ‎după intensitatea fiecărui simptom.
‎Să le adun ‎și să împart suma la numărul simptomelor.
‎Dacă sunt peste cinci, ‎merg la un specialist.
‎Dacă sunt sub cinci, mă autodiagnostichez ‎că sunt bine de nota zece.
‎Numărul unu: ești genul de om ‎care verifică aragazul în mod repetat
‎să vadă dacă e oprit?
‎Și zic: „Zero. Aia-i țara zărghiților.”
‎Numărul doi: ‎ești genul de om care se spală pe mâini
‎de enșpe mii de ori?
‎Și-am avut senzația sâcâitoare…
‎c-am uitat să răspund la prima-ntrebare.
‎Așa că m-am uitat… ‎„Da, chiar am scris zero. Bun.
‎Spălatul pe mâini.
‎Șase.
‎Ba nu e corect.” Am mâzgălit peste.
‎M-am pătat cu cerneală pe mâini. ‎M-am dus să mă spăl pe mâini.
‎Când mă spălam pe mâini, m-am întrebat: ‎„De ce au zis de aragaze?”
‎Așa c-am verificat aragazul.
‎Era pornit. Zic: ‎„N-am să mai repet greșeala asta.”
‎M-am întors ‎și am schimbat „spălatul pe mâini” în doi.
‎Am terminat testul ‎și mi-a ieșit media cinci.
‎Așa că zic: „Tot nu știu.”
‎Așa că am decis ‎să cumpăr o carte despre asta.
‎Intru-n librărie și-ntreb vânzătoarea:
‎„Unde e secția pentru auto-ajutorare?”
‎Și-a zis: ‎„Ce-ar fi să încerci s-o găsești singur?”
‎În fine, am găsit secția. ‎Era atât de dezorganizată,
‎încât în următoarele trei ore ‎le-am rearanjat toate cărțile
‎în loc să aflu dacă am sau nu TOC!
‎Să vă arăt un mod ciudat ‎în care se manifestă.
‎În fiecare an, când iau calendarul nou,
‎mereu privesc în față, ‎pentru că nu-mi plac lunile de jos.
‎Se așteaptă ca zilele să împartă pătrate.
‎Creierul meu nu suportă asta.
‎Vai, nu, octombrie va fi o lună ‎în care se-mpart pătratele!
‎De ce fac asta?
‎Zilele nu vor colegi de cameră.
‎Nu vrei ca 31 să meargă la 24:
‎„Auzi, pot să mă-nghesui cu tine aici?”
‎„Ieși naibii de-aici!
‎Sunt pătrate goale ‎sus pe pagina următoare.”
‎Poate vi se pare ciudat,
‎dacă nu e o zi specială pentru voi.
‎Dacă e ziua ta, nu vrei ‎să fii înfipt în colțul unui triunghi.
‎„La mulți ani, cam storcit aici sus.”
‎Apoi, pe diagonală, zice: ‎„Du gunoiul la ghenă.”
‎Mereu m-au interesat ‎calendarele și timpul.
‎Am crescut în fusul orar de est.
‎Acum trăiesc în fusul orar Pacific.
‎Ciudățenia când trăiești acolo e
‎că, dacă-ți lasă mesaj cineva ‎din fusul orar de est,
‎mereu simte nevoia ‎să calculeze diferența de oră.
‎Tot timpul primesc mesaje: ‎„Salut, Brian! E ora 16:00 la mine.
‎Adică 13:00 la tine.”
‎Știu ce oră e unde mă aflu.
‎Am un amic care mereu face așa.
‎Un mesaj recent de la el:
‎„Brian, fă-mi o favoare. Sună-mă.
‎O să ies 20 de minute după ora mea, adică…
‎Doar sună-mă!”
‎Când? Care e formula?
‎Când eram mic, a fost ciudat ‎să învăț despre fusurile orare.
‎Să aflu că sunt 24 în lume.
‎M-am uitat la un glob și am văzut ‎că toate liniile converg în vârf.
‎M-am întrebat: „Oare ce oră e sus?”
‎Poți să pui mâna pe pol și să-l înconjori:
‎„E ora unu, ora două, ora trei, ‎ora patru, ora cinci, ora șase!”?
‎Cum ai plănui ceva acolo la cucurigu?
‎„Ne întâlnim la 17:00.”
‎„Unde erai?”
‎„Eram la sud de-aici.”
‎În afară de tulburarea obsesiv-compulsivă, ‎am și puțină anxietate socială.
‎Însă mă silesc să merg la petreceri,
‎dar sunt lucruri ‎cu care oamenii mă deranjează.
‎Nu-mi place când cineva pronunță un cuvânt ‎altfel decât ceilalți
‎ca să încerce să pară deștept.
‎Rostește-l ca toți ceilalți!
‎Sunt la o petrecere, ‎mă îndrept spre niște străini.
‎Prima dată-l aud pe-un tip:
‎„Încă un lucru despre «Jengus»-Han…”
‎Îmi zic: „Frățioare!
‎deja nu-l plac pe tipul ăsta.”
‎Zic: „Genghis-Han?”
‎„De fapt se pronunța «Jengus».”
‎Pesemne erai acolo pe-atunci.
‎Tu și Jeng-omul arzând-o-n oraș ca amicii.
‎Așa că am vrut să par deștept.
‎Am zis: ‎„Aha, Jengus-Han, «împărrratul mongoool».”
‎N-a fost el «cuceritorrrul» «Cinei»?”
‎Am simțit că se strânge cercul ‎în jurul meu.
‎Taman ce mă ostracizară!
‎Mă duc la al doilea grup.
‎Nu știu ce să fac când zice unul ceva ‎cu care nu-s de acord.
‎Nu știu ce ar trebui să fac ca om.
‎Mereu am avut de furcă cu asta.
‎Mă duc și o femeie zice:
‎„Animalele-s mai deștepte ca oamenii.”
‎Fac: „Aoleu!
‎Abia am ajuns aici.”
‎Mă uit la ceilalți: ‎„Vă ocupați de chestia asta?”
‎Floare la ureche!
‎Tocmai am încasat-o la cerculețul ăla.
‎Dacă s-ar putea oferi vreun voluntar
‎să mai stau pe-aici ‎mai mult de două minute…
‎Dar nu ridică nimeni privirea, ‎își târșâie pantofii…
‎și vor să vadă care e treaba.
‎Trebuie că lucrează pentru ea. ‎E ceva putred.
‎Dar nu puteam rămâne mut.
‎Dar nu voiam să fac nici prea mare caz.
‎Nu-i știu pe oamenii ăștia.
‎Așa că m-am hotărât să fac o glumiță.
‎Zic: „Cum se descurcă animalele ‎la bacalaureat?”
‎Doar un mic „ha-ha-ha”.
‎N-au făcut „ha-ha-ha”.
‎Am simțit că scade temperatura.
‎Femeia mă săgetează cu privirea și zice:
‎„Animalele-s mai deștepte ca oamenii.”
‎Gen, nu încape discuție!
‎Nu înghit așa ceva.
‎Dar, până s-apuc să zic ceva, spune: ‎„Cum e cu castorii?”
‎Obligându-mă să spun: „Cum e cu castorii?”
‎Nu mai aveam nicio replică-n scenariu ‎în clipa aia.
‎Nu poate să urmeze nimic ‎după „Cum e cu castorii?”.
‎Decât un alt „Cum e cu castorii?”.
‎Cum e cu castorii?
‎Așa că-mi explică.
‎Zice: „Castorii-s mai deștepți ‎decât oamenii.
‎Știu să se bage în apă ‎și știu cum să strângă bețe…
‎și să le-aducă-ntr-o zonă
‎și știu să-și pună mâl pe coadă
‎și să lipească bețele între ele ‎și pot să afecteze cursul unui râu.”
‎Barajul Hoover.
‎Deștept. Prost.
‎Inginerie umană. Morman de bețe cu mâl.
‎Așa c-am întrebat-o:
‎„Dacă ai angaja o firmă ‎să construiască un baraj…
‎și s-ar da jos toți din camioane…
‎și-ar începe să intre în apa râului…
‎și s-ar pune pe cules crenguțe și…
‎le-ar împinge cu nasul la suprafața apei…
‎ai sta pe malul râului zicând:
‎«Uite cât sunt de deștepți!»?”
‎S-a așternut liniștea.
‎Iar ea a plusat.
‎Zice: „Cum e cu albinele?”
‎M-am uitat în scenariu.
‎Cum e cu albinele?
‎Cum e cu ele?
‎Cum e cu albinele?
‎Și zice…
‎„Albinele-s mai deștepte ca oamenii.
‎Știu că au nevoie ca doar una din ele ‎să intre în modelul cifrei opt…
‎să-și bâțâie fundul
‎și înștiințează tot restul albinelor ‎unde sunt florile.”
‎Dac-ar face unchiul Larry așa ‎ca să-ți arate unde e frigiderul?
‎Ar muri toți de sete ‎pân-ar apărea unchiul Larry.
‎Cu tehnicile lui revoluționare ‎de comunicare.
‎Cerculețul ăsta m-a expulzat ‎ca pe-un dop de șampanie.
‎„Jengus” Han se uită la mine.
‎Zice: „Nu știi să-ți faci prieteni, nu?”
‎Zic: „Nu cred.”
‎Sunt un paria.
‎Merg la al treilea cerculeț.
‎Și încerc să învăț ‎să fiu un ascultător mai bun.
‎Așa c-am hotărât să rămân mut.
‎Și-un tip le povestea tuturor
‎despre numerele de loterie ‎pe care le-alesese recent.
‎Ce poveste!
‎O să-ncerc să v-o reproduc,
‎dar va fi greu, ‎fiindcă omul le zicea, nu glumă.
‎I-a adunat pe toți și-a zis:
‎„Am luat patru bilete loto.
‎La primul bilet, am ales un 2…
‎4, 7, 21, 36.
‎La al doilea bilet…
‎aveam 2, 5… Îl aveam pe 4 în primul bilet.
‎L-am luat pe 5 în al doilea.
‎2, 5.
‎16, 17, le-am luat consecutiv ‎pe al doilea bilet.
‎Consecutiv, 16, 17, consecutiv…
‎28, 31.
‎31 a fost ultimul număr de pe… ‎De pe al doilea bilet.”
‎Asta e povestea ‎pe care le-o împărtășește oamenilor.
‎„La al treilea bilet…
‎am ales un 2. Mereu aleg 2.
‎Mă știți, mereu am doiul acoperit.
‎Știam că-l am pe 4 la primul bilet ‎și-un 5 pe-al doilea,
‎așa că l-am luat pe 6 la al treilea. ‎2, 6, 17, 19.
‎Am decis să sar peste 18.
‎Jocul de-a capra, am aterizat pe 19.
‎43… 43 a fost ultimul număr ‎de pe al treilea bilet.
‎Al patrulea bilet.
‎L-am ales pe 2. Normal!
‎Nu știu de ce vă plictisesc cu 2.
‎Mă știți, dacă am un bilet, îl am pe 2.
‎Dacă merg pe stradă c-un bilet în mână,
‎nu trebuie să vă uitați, ‎știți că-l am pe 2.
‎În fine…
‎Știind că am 4, 5 și 6 pe celălalt bilet,
‎le-am luat pe toate ‎pe-al patrulea bilet. 2, 4, 5, 6.
‎Ceva a zis: «Ia-l pe 3!»
‎Zice: «Du-te să-l iei pe 3.»
‎Ceva zice: «Sari pe 3-ul ăla!» ‎Ceva zice: «Prinde-l pe 3!»
‎Deci îl iau pe 3. 2, 3, 4, 5, 6, 17 și 44.
‎Și ideea despre 44 era…
‎Nene, ia-l pe 44!”
‎Cum vă puteți imagina, ‎toată lumea era cu gura căscată.
‎Am vrut s-arunc bușteanul corect în foc ‎ca să mențin flacăra vie.
‎Când ai o asemenea vâlvătaie,
‎nu riști s-o lași să se înăbușe.
‎Vrei să orientezi căldura corect, ‎așa c-am zis…
‎„Ce nebunie!
‎Ce s-a-ntâmplat?”
‎„N-a câștigat niciun bilet.”
‎Ce întorsătură la sfârșit!
‎Ce final de efect!
‎Aș fi putut să jur ‎că mergea într-o anume direcție.
‎Aș fi putut să jur. ‎Dar nici că ți-a păsat.
‎Ai reușit să adaugi și mai puțin ‎după nimic.
‎Numere necâștigătoare la loterie, ‎ca poantă la o petrecere.
‎Nu m-am încadrat în niciun grup.
‎Așa că m-am dus ‎să rearanjez niște rafturi de cărți.
‎Dacă merg la petrecere, ‎e musai să stau în picioare.
‎Să pot s-o șterg din diverse situații.
‎Ping! Nu merge.
‎Ping! Nu-i pentru mine.
‎Ping! Nu!
‎Șezutul e mult prea claustrofobic.
‎Ca la un dineu.
‎Nu știi lângă cine-ai să șezi.
‎Poate dura două ore. E un joc de noroc.
‎„Brian, ai să șezi aici, ‎lângă Donnie Deprimatu'.”
‎„Salut! Ce faci?” „Bună, dar tu?”
‎Ai pierdut începutul. Le povesteam tuturor
‎despre ședința administrativă ‎a biroului nostru din Des Moines.
‎Ca rezultat al acelei ședințe,
‎ne-am dat seama că producția fabricii ‎din cvadrantul de nord-est…
‎nu se ridica la nivelul ‎pe care îl anticipaserăm
‎după ce-am adus ‎o echipă de consultanți din Peoria.”
‎Am fața-n piureul de cartofi,
‎suflu bule maro de sos.
‎Nu mă resuscitați!
‎Am lăsat scris. Dați-mi pace!
‎Nu-mi plac dineurile.
‎Nici restaurantele nu-mi plac.
‎Un motiv e că nu-mi plac ciupercile.
‎Nu-mi plac ciupercile.
‎Lumea cică: „Ce atâta caz?
‎Ai grijă să nu comanzi ciuperci.”
‎Bun, să vă explic cum vine problema.
‎Nu există aliment pe Terra ‎care să fie pus mai des
‎pe și în alte alimente ‎fără să-l ceară cineva…
‎decât ciupercile.
‎Nu mai știu de câte ori am pățit-o.
‎„Uitați meniul cu pui ‎pe care l-ați comandat.
‎Și veți observa cu plăcere…
‎că e înăbușit…
‎cu ciuperci.”
‎„Ba am observat.
‎N-am comandat ciuperci. ‎Nu scrie ciuperci în meniu.”
‎„Nu trebuie să vă faceți griji.
‎N-ați avut nicio legătură cu asta.
‎Am hotărât de capul nostru…
‎când eram la bucătărie,
‎fără contribuția dumneavoastră.
‎Am hotărât unilateral să înăbușim
‎tot ce iubiți în viață…
‎cu ciuperci!”
‎Nu știu dac-am fost clar: ‎nu-mi plac ciupercile.
‎Nici stafidele nu-mi plac.
‎Nu chiar ca ciupercile, ‎pur și simplu nu-mi plac stafidele.
‎Dar nu știu de ce vor unii ‎să mă convingă să-mi placă stafidele.
‎De parcă-i un defect psihic.
‎Le place să spună: „Brian…
‎îți plac strugurii?”
‎Hai că-ncepem!
‎„Da. Da, îmi plac strugurii.”
‎„Păi…
‎stafidele…
‎nu-s decât struguri deshidratați!”
‎Aha, mi-au plăcut mereu.
‎Habar n-am avut.
‎Așa că-mi place să le răspund cu…
‎„Îți plac sendvișurile cu șuncă?
‎Pe bune?
‎Ei bine…
‎ți-ar plăcea dac-aș pune unul afară…
‎timp de trei săptămâni…
‎în soarele dogoritor…
‎pe o măsuță de picnic,
‎astfel încât să se usuce ‎până ce nu l-ai mai putea recunoaște…
‎și să-l pun pe-o farfurie
‎și să ți-l dau?
‎Ți-ar plăcea?
‎Ei bine?
‎E doar un sendviș cu șuncă!”
‎Nu e strugure acum.
‎Îmi place în schimb maioneza.
‎Atât de tare-mi place maioneza
‎încât am inclus-o ‎într-o promisiune de Anul Nou.
‎Mi-am promis de Anul Nou
‎să nu comand maioneză în plus ‎pe sendvișurile mele.
‎Pot să comand maioneză, ‎dar n-am voie să cer „în plus”.
‎Și am aflat numaidecât ‎că nu primesc destulă maioneză.
‎Dar n-am vrut să-mi încalc promisiunea. ‎Iată cum aș comanda masa de prânz.
‎„Bună ziua!
‎Aș vrea un sendviș cu curcan
‎cu brânză elvețiană, lăptuci și…
‎maioneză!
‎Ai înțeles ce zic?
‎Vreau maioneză!
‎Cu litere mari, M, A, I…
‎și restul literelor ‎care sunt necesare pentru «maioneză».”
‎Am văzut ceva interesant azi ‎pe rețelele de socializare.
‎Cineva a postat o opinie politică ‎foarte puternică.
‎Și cineva a răspuns:
‎„Bine punctat! M-am răzgândit.”
‎Nu, scuze. Am văzut un inorog.
‎Am văzut un inorog mov sclipitor zburător.
‎Uite ce-am învățat ‎despre rețelele sociale:
‎formula „doar zic”…
‎nu vine niciodată după un compliment.
‎Când scriu pe Twitter, ‎nu vreau să par prea tânăr.
‎Dar nu vreau să par nici prea bătrân. ‎Și am văzut Metallica în concert.
‎Sunt colosali!
‎Am vrut să scriu că-s colosali,
‎dar n-am vrut să par un moș prăfuit.
‎Dar nici tânăr cu cașul la gură n-am vrut ‎să par.
‎Așa c-am ales: ‎„Frate, tipii ăștia știu să se miște!”
‎Cred c-am dat lovitura.
‎Toți adepții mei au crezut ‎că-s pijamaua pisicii.
‎„Pijama” e un cuvânt nostim.
‎Îmi plac cuvintele.
‎Care e cel mai mic ? „Micuț”, „mititel”…
‎„mărunt”…
‎„mărunțel”…
‎„mic-mititel”…
‎sau „micuț-micuțel”?
‎De-asta stau treaz noaptea târziu.
‎Cercetătorii trebuie să știe ‎când se uită la microscop.
‎„Aș descrie această amibă…
‎ca măruntă.
‎Dle profesor, veniți! ‎Vedeți dacă sunteți de acord.
‎Sunteți de acord ‎că amiba aceasta este măruntă?”
‎„Ia să văd!
‎Nu e măruntă.
‎E micuță-mititică.”
‎Cum de doar lucrurile mici primesc ‎nume drăguțe?
‎De ce nu spunem ‎că planeta Jupiter e mărișoară-măricică?
‎Universul e giganticuț-colosaluț!
‎Îmi place spațiul.
‎Am văzut un om de știință ‎spunând la televizor că știu
‎că, dacă fac o sondă spațială ‎să exploreze galaxii îndepărtate
‎și o lansează,
‎peste o sută de ani
‎vom putea face una mai bună și mai rapidă
‎care o va prinde și o va întrece pe prima ‎până s-ajungă undeva.
‎Deci mesajul e clar.
‎Tot ce facem azi…
‎e o pierdere de timp.
‎Trimitem vehicule pe Marte.
‎Analizează roci.
‎Unii cercetători cred ‎că unele roci sunt din vulcani.
‎Așa!
‎Dacă se-așteaptă să cred că vulcanii…
‎au erupt roci…
‎hăt până pe Marte…
‎Nici Vezuviul în perioada sa de glorie ‎n-avea atâta șvung.
‎Căutăm apă pe Marte.
‎Ne învârtim de jur-împrejur să găsim apă.
‎Aici ne-am lăsat păgubași?
‎Vreau să-i aduc pe cercetători ‎la chiuveta mea din bucătărie.
‎Uite ce-am descoperit!
‎Când trag asta în sus…
‎apa năvălește afară ‎din capătul drăciei ăsteia.
‎Pe Marte cum e?
‎C-aici pare a fi nesfârșită.
‎Luați niște recipiente și umpleți-le,
‎fiindc-am dat de filonul umidității!
‎Caută apă ‎ca să vadă dacă e viață pe Marte.
‎Mereu m-am întrebat, ‎ce-ar fi să existe viață pe Marte…
‎dar e micuță-mititică?
‎Iar noi o strivim cu vehiculele noastre.
‎Camera din față:
‎„Totul pare arid și pustiu.”
‎Sub roți…
‎Terciuim marțienii în compost!
‎Ce e cu dâra aia verde?
‎Aveam 11 ani când am aselenizat.
‎Toată familia era în jurul televizorului.
‎Ai mei au crescut copii de ispravă. ‎N-am ajuns infractor.
‎Un motiv, ‎îmi amintesc expresia din copilărie:
‎„infracțiunile n-aduc beneficii.”
‎N-aduc beneficii? ‎De-asta trebuie să nu le comitem?
‎„Comiți infracțiuni?” „Ador infracțiunile.
‎Ador aproape totul la infracțiuni. ‎Infracțiunile-s fantastice.
‎Nu trebuie să-mi vinzi ‎partea asta a ecuației.”
‎„Motivul…
‎motivul pentru care nu comit infracțiuni…
‎și-am socotit bine…
‎e că n-aduc beneficii!
‎Sigur, dac-ar aduce beneficii, ‎le-aș comite în stânga și-n dreapta.
‎Dar n-aduc beneficii, ‎deci de-asta nu comit infracțiuni.”
‎Un alt slogan și mai sucit ‎despre infracțiuni:
‎„Nu încălca legea…
‎dacă nu suporți închisoarea.”
‎Fir-ar!
‎Mă mir că sloganul nu e: ‎„Nu încălca legea…
‎fiindcă ar fi un lucru greșit.”
‎Trebuie să te pună s-alegi ‎între două opțiuni egoiste?
‎Infracțiunea aia? Vreau s-o comit!
‎E o infracțiune grozavă. Vreau s-o comit.
‎Problema, însă, cu acea infracțiune
‎e că te trimite 15 ani ‎în penitenciarul federal.
‎Nu am timp!
‎Aș vrea să pot, dar am familie și visuri.
‎N-am timp să comit acea infracțiune.
‎Dar infracțiunea asta, pe de altă parte,
‎o lună în arestul comitatului?
‎O comit!
‎Am destul timp. ‎Am timp să comit acea infracțiune.
‎Îmi bazez deciziile privind infracțiunile ‎pe timpul disponibil în calendar.
‎Așa m-au învățat.
‎Așa ne învățăm unii pe alții.
‎Sunt contra infracțiunilor,
‎dar le facem infractorilor ‎anumite lucruri nedrepte.
‎Mi se pare nedrept ca alterarea probelor
‎să fie o infracțiune ‎adăugată infracțiunii în sine.
‎Să vezi ce se-adună!
‎Orice faptă comisă firesc ‎în cursul infracțiunii
‎trebuie să facă parte din ea.
‎Alterarea probelor.
‎S-a gândit vreun infractor la lucrul ăsta…
‎când a fugit de la locul faptei?
‎„Bun, hai să ne cărăm de-aici!
‎Toby, ce faci?”
‎„Șterg amprentele ‎și mă descotorosesc de toate.”
‎„Ești într-o ureche?
‎Asta-i o infracțiune!
‎O să ne bagi în belea!”
‎Nu ai voie să alterezi probele ‎după ce comiți o infracțiune.
‎Nu ai voie.
‎Există vreun infractor ‎care să nu fi alterat probele…
‎și să fi câștigat ceva din asta?
‎„Ai fost găsit vinovat ‎de infracțiunea în cauză.
‎Pedeapsa: închisoare pe viață fără ‎posibilitatea eliberării condiționate.
‎Dar…
‎remarcăm c-ai fost suficient de drăguț ‎să nu alterezi probele.
‎Ba anchetatorul-șef chiar a zis ‎c-a fost cel mai curat loc al faptei
‎pe care l-a văzut ‎în întreaga sa carieră ilustră.
‎În semn de mulțumire, ‎ți se permite s-alegi…
‎patul de sus sau de jos.”
‎Am văzut la știri
‎că un judecător a clasat un caz ‎în manieră obiectivă.
‎N-ar trebui să fie mereu așa?
‎Cum altfel s-o faci?
‎„Cazul este închis.
‎Fiindcă ești alb ca mine.
‎Dispari de-aici, prostovanule!”
‎Dacă inculpatul nu depune mărturie ‎în apărarea sa…
‎judecătorul trebuie ‎să comunice juriului așa ceva:
‎„Notați că, în acest proces,
‎inculpatul a optat ‎să nu ia cuvântul pentru a se apăra.
‎Nu aveți permisiunea ‎de a ține cont de acest fapt
‎în timpul analizei restului probelor.”
‎Înțeleg nevoia de instrucțiuni. ‎Dar ar trebui să le ajusteze puțin.
‎Judecătorul ar trebui să spună: ‎„Notați că, în acest proces,
‎inculpatul a optat ‎să nu ia cuvântul pentru a se apăra.
‎Vrem doar să știți că asta înseamnă…
‎că puteți valida parcarea.”
‎Mi se pare de neconceput ‎să nu vorbesc în apărarea mea
‎dac-aș fi nevinovat de ceva.
‎Închipuiți-vă că vă-ntreabă avocatul:
‎„Vrei să-i spui că nu ești făptașul?”
‎„Sunt foarte rușinos.”
‎„Da, știu, ‎dar te paște scaunul electric, deci…
‎poate reușești să-ți învingi jena.”
‎„Îmi asum riscul.”
‎„Activează scaunul, dle judecător.
‎Ce vrei de la mine?”
‎Am auzit că unele state aplică ‎pedeapsa capitală la 07:00 dimineața.
‎Câtă cruzime!
‎Credeți că tipul doarme în ultima noapte?
‎„Da, cred că merg la culcare.
‎Să dorm nițel.
‎Da, mâine am zi scurtă.”
‎Uite ce-ar trebui să fie infracțiune:
‎cei care urcă-n avion ‎cu rucsacul în spinare.
‎Dacă ești unul din ăștia, ‎ia aminte la asta:
‎rucsacul tău lovește oamenii peste față.
‎„Îmi pasă doar de ce e în fața mea!
‎La naiba cu tot ce e-n spate!”
‎Știți, când stai pe locul ‎de lângă ieșirea de urgență…
‎și ești de acord să-i salvezi pe toți…
‎cum se face că, după aterizare, ‎nu-ți mulțumește nimeni?
‎Zău așa!
‎E fantastic ce-ai fi putut face.
‎Ai zice că s-ar gândi cineva la asta.
‎„Am auzit de treaba ‎de dinaintea decolării.
‎Mulțumesc.
‎Faptul c-ai fost dispus să-ți riști viața
‎ca să ne salvezi pe mine, ‎pe-ai mei și pe toți ceilalți din avion
‎e absolut remarcabil.
‎Mulțumesc. Mulțumesc. Mulțumesc.”
‎Nu, doar un rucsac în ceafă.
‎Era cât pe ce să-ți sar în ajutor!
‎Îmi place să mi se mulțumească.
‎De-asta știu că n-aș fi bun ‎la salvarea animalelor.
‎N-aș fi bun la asta.
‎Ați văzut vreodată la știri imagini ‎cu un cal sălbatic captiv într-o râpă?
‎Trebuie să vină cu camioane, ‎lanțuri, hamuri,
‎să-și dea seama cum coboară în râpă,
‎să pună hamul în jurul calului furios
‎și să-l tragă afară ‎în timp ce dă din copite ca nebunul,
‎să se apropie cât să scoată hamul ‎fără să fie răniți
‎și, de cum i-l scot, o tunde-n pădure.
‎„Băi!”
‎Aș vrea să stea în loc calul ‎undeva înaintea lizierei.
‎Clip-clop, clip-clop!
‎„Mersi!”
‎Apoi să se ridice ‎pe picioarele din îndărăt.
‎Apoi să fugă-n pădure.
‎Cer prea mult?
‎Tot ce zic e că, dacă frec uleiul ‎de pe o rață cu periuța de dinți…
‎vreau de la ea un mic mac-țumesc.
‎Întoarce-ți căpșorul de rață ‎și zi: „Mersi!”
‎E tot ce voiam de la tine.
‎„N-aș fi putut face asta fără tine.”
‎„Da, știu.”
‎Oamenii-s mai deștepți ca animalele.
‎„Cu tot respectul,
‎n-aș avea ulei pe mine de n-ar fi oamenii.
‎Doar zic.”
‎Închideți-i pliscul raței ăsteia tâmpite!
‎Rață proastă vorbitoare!
‎E o arenă superbă. Uitați-vă la ea!
‎Fantastică!
‎Ajung să joc în locuri frumoase.
‎Unele dintre ele au fosă pentru orchestră.
‎Cuvintele astea n-au ce căuta împreună.
‎„Orchestră”. „Fosă”!
‎Cei care lucrează acolo arată grozav.
‎Vin în robe și smochinguri.
‎Frate, arătați minunat!
‎Ești din orchestră.
‎Treci în fosă! Treci în fosă!
‎Coboară odată în fosă!
‎În fosă!
‎De ce trebuie să se îmbrace așa de frumos? ‎Nici nu-i vezi.
‎La finalul spectacolului, ‎se ridică și se înclină.
‎În cel mai bun caz, le vezi sprâncenele. ‎„Mulțumesc.
‎Mulțumesc mult!
‎Mulțu… am șosete de 90 $ ‎dintr-un anume motiv, mulțumesc!
‎Mulțumesc, mulțumesc!”
‎Știți ce mă enervează?
‎Când mergi la un spectacol cu orchestră,
‎cum se face că, atunci când intri, repetă?
‎N-am înțeles niciodată de ce.
‎Intri și-auzi…
‎Auziți…
‎ușile-s deschise.
‎Am dat o găleată de bani pe bilete.
‎N-ați putea repeta până s-ajungem aici?
‎Pun pariu ‎că vom auzi asta din nou mai târziu.
‎Ceva o să zboare-n spectacolul ăsta.
‎Ce e asta?
‎Nu vrei să vezi actorul repetând ‎când intri.
‎A fi sau a nu… ‎Nu, prea tare. Zi mai încet.
‎A fi… Nu, prea subtil. ‎Adoptă calea de mijloc.
‎A fi… Aoleu, intră!
‎Și te întrebi
‎dacă așa aleargă actorul sau personajul.
‎Nu înțeleg trupele de paradă.
‎Înțeleg trupele.
‎Nu înțeleg trupele de paradă.
‎Sunt multe ocupații în lumea asta.
‎De ce nu și-a asumat niciuna din celelalte ‎sarcina asta suplimentară?
‎Nu vezi taxidermiști la paradă.
‎Trebuie să împăiezi vidra
‎Trebuie s-o împăiezi bine
‎Împăiază vidra ‎Și înfige-o-ntr-un lemn
‎Ia mai bine șezi acolo și împăiază vidra!
‎Ți-ar fi mai ușor dacă ai sta jos.
‎Da, e ridicol.
‎De ce e normal pentru trupe?
‎Ce grup de muzicieni ședeau…?
‎Nu mă-ntrebați ce instrument e ăla.
‎„Am o idee!
‎Ce-ar fi s-aruncăm scaunele de sub noi
‎și să-ncepem să mergem pe-aici ‎încercând să scriem cu corpul…
‎pentru ca lumea din baloane să știe ‎ce echipe susținem?”
‎Sunt sigur că tubistului i-a plăcut ideea.
‎„Grozav!
‎Grozavă idee, flautistule!”
‎Trupa de paradă trebuie ‎c-a fost ideea unui flautist.
‎„Hai, să mărșăluim!
‎Haide!”
‎„Stai! Ne trebuie chingi și chestii!”
‎„Hai! E ușor.”
‎„Stai! Avem nevoie de hamuri!
‎Nu suntem pregătiți!”
‎Inventatorul cimpoaielor…
‎nu cred c-a dus treaba la capăt.
‎V-ați uitat vreodată la hidoșenia aia?
‎Pesemne credea că există un termen ‎la biroul de patente.
‎Cred c-a dat buzna ‎și l-a zvârlit pe tejghea.
‎„Am întârziat?”
‎„Ce mai e și asta?”
‎„E un sac! Cu țevi înfipte în el!
‎Am înfipt țevile-n sac!
‎Cimpoaie.”
‎„Nu, văd.
‎De ce?
‎Ce face?”
‎„Ce face? E un sac cu țevi!
‎Intră și ies din el!”
‎Ce face?
‎Ce…?”
‎Ce face?
‎Cum îți dai seama ‎dacă omul cântă bine la el?
‎Ai un tip care face…
‎E cel mai bun!
‎Alt tip face…
‎„Nu știe să cânte la el.
‎Înfige-ți cotul mai bine în sac! ‎Toți știu asta.”
‎Sunteți minunați.
‎Mulțumesc mult!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc mult! Sunteți grozavi.
‎Mulțumesc. Noapte bună!
‎Subtitrarea: Andrei Albu