Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Prijatelju, možemo li? Dobro.
Reći ću kratak uvod pa ćemo početi.
Ovdje smo, u kući dr. Henryja Kolma.
Razgovaramo s g. Alfredom Bombergom
i s veleposlanikom Johnom Guntherom Deanom,
veteranom koji je služio u PO Boxu 1142.
Ne znam do koje je mjere to i dalje povjerljivo.
Ipak je to bila ratna situacija.
Shvatio sam to vrlo ozbiljno i nisam govorio o tome.
Nipošto svojoj obitelji.
Morali smo se zakleti.
„Nikomu ne govorite gdje ste i što radite.
Ni svojim suprugama ni roditeljima.
Život nacije ovisi o vašoj sposobnosti čuvanja te tajne.”
ZA II. SVJ. RATA AMERIKA JE VODILA
VOJNI LOGOR BLIZU WASHINGTONA
KOJI SE DRŽAO U TAJNOSTI 50 GODINA.
SLUŽBA NACIONALNIH PARKOVA 2006. JE INTERVJUIRALA VETERANE…
Prvo čega se sjećam jest da su nam rekli
da će nas odvesti na mjesto za koje se ispostavilo da je 1142.
Uveli su nas u autobus.
Svi su prozori bili prekriveni daskama.
Ništa nismo mogli vidjeti.
Iznenada su rekli:
„Šaljemo vas na tajni zadatak.“
Svi su očekivali da ćemo ići u Europu,
ali nas su izvukli i nitko nije znao kamo ćemo ići.
Krenuli smo s juga Washingtona.
Pitao sam se što se događa.
Izgledalo je kao da se trude
spriječiti me da dobijem informacije.
Vozili smo se tako
kad sam ugledao čistinu među stablima.
Mislim da je ondje bila zemljana cesta.
Pitao sam se kamo me to voze.
Onda smo sišli s glavne ceste
i došli do malog
vojnog postrojenja.
Napokon smo došli do tog mjesta i zapovjednik je rekao:
„To je to, ljudi. Ne idete u inozemstvo.
Ostajete ovdje.”
Jedan od naših nagnuo se kroz prozor i pitao vojnika:
„Kako se zove ovo mjesto?”
Vojnik je odgovorio: „Ništa!”
Nisam siguran da su ljudi koji su pokrenuli taj program
znali koji vrag radimo.
Nije bilo presedana za takva sranja. Zar ne?
Dobro, počnimo jutros.
George, počnite s najosnovnijim informacijama.
Možete li nam reći svoje puno ime i mjesto rođenja?
Zovem se George Weidinger.
Rođen sam u Beču u Austriji 1923. godine.
Pobjegao sam u SAD
na zadnjem brodu iz Europe u prosincu 1939.
To me svakako prestravilo.
Sve su sinagoge u Beču bile spaljene.
Mnogi su poslani u koncentracijske logore.
Hitlerova je ideja bila istrijebiti Židove.
Potpuno nas se riješiti.
Čim sam došao u ovu zemlju,
predao sam prijavu za državljanstvo,
što vas kvalificira za vojsku.
Bilo nas je na stotine.
Židova koji su tek bili pozvani u vojsku.
Prvo su pitali:
„Jeste li spremni boriti se za svoju novu zemlju, za Ameriku?”
Onda biste rekli „Da, časni sude!”
A ja sam bio na strani onih koji bi izdevetali Nijemce.
Oko za oko.
Mislim da nitko nije imao bolji razlog
za odlazak u vojsku od mene.
Znao sam zašto se borimo.
Završili smo obuku.
Prozvali su sva imena osim mojega.
Korak naprijed.
Skreni lijevo.
I svi su odmarširali.
A ja sam jedini ostao na tom polju.
Pukovnik me pozvao.
„Weiss, reci nešto na njemačkom.“
Odrecitirao sam im slavnu Goetheovu pjesmu.
„Tko to jaše tako kasno kroz noć i vjetar?
„To je otac…“
Rekao je: „Dobro, dosta. Ideš u 1142.“
Autobus je stao.
Prvo što sam vidio nije bio naročito vojni logor.
Izgledalo je poput kluba.
Imali su bazen i teniske terene.
Rekao bih da se nije činilo stvarno.
Nismo znali koji je to vrag.
Odmah su mi rekli:
„Ovdje nemaš čin, titule.
Nikomu ne smiješ reći što radiš.“
To je bila velika tajna operacija.
To je zapravo bio logor, zar ne?
Pa, ako to tako želite nazvati.
Oni to nisu tako zvali. Zvali su to PO Box 1142.
Čekali smo više tjedana
da nam kažu da će ondje biti svi ti ljudi, ti nacisti.
U to je vrijeme nacist bio nacist.
Nijemci su bili nacisti, a doveli su ih onamo, zaboga.
Ne biste smjeli njemačke časnike nakon uhićenja
dovoditi u Sjedinjene Države. Što se to ovdje događa?
Ti su vojnici bili iz svih ogranaka.
Topništva, pješaštva, SS-a.
Mnogi od njih prebačeni su izravno s fronte, gdje su zarobljeni.
Nisu se ni presvukli kad su došli u 1142.
Nije mi baš bilo ugodno.
Neki su bili pravi nacisti
i možda bi vas ubili na mjestu da su mogli.
Znate, ja sam Židov. I oni su to znali.
Što su rekli da će ondje biti vaša uloga,
vaš posao?
Prikupljanje obavještajnih podataka koji će pomoći SAD-u.
Dok rat u Europi bjesni, Saveznici se suočavaju s novom prijetnjom,
Hitlerovim tajnim oružjem, raketama V-2.
Rakete V-2 šire strah nad Londonom,
već oduzevši više od 50 000 života.
Wernher von Braun, Hitlerov stručnjak za rakete,
razvija sljedeću generaciju raketa još većeg dometa.
Njemačka raketna tehnika bila je na vrhuncu.
Jasno, postojao je velik rizik da će Hitler razviti
dovoljno snažnu raketu da dosegne New York ili Washington.
To bi promijenilo cijeli tijek rata.
Rekli su nam da njemačke zatvorenike ispitujemo na njemačkom.
Naredili su nam:
„Ako itko spomene rakete, zabilježite sve što kažu.“
-Kako se zovete? -Buller.
Recite mi gdje su skrivene rakete V-2.
U mojoj guzici!
Sjećam se ispitivanja iz rujna '44.
Zatvorenik je govorio:
„Ne mogu ništa reći!
Ja sam njemački časnik.
Samo vam moram dati svoje ime i broj.”
Onda sam ja rekao:
„Ja sam njemački Židov
koji je izbačen iz Njemačke,
a ako ne progovoriš,
znamo kako zagorčati život tebi i tvojoj obitelji.“
Za židovskog izbjeglicu iz Europe
to je iznimno bizaran zadatak.
POVJERLJIVO
Jedanput jedan tip iz oružanih snaga SS-a nije govorio.
Rolf je rekao da će ga on prisiliti.
Stavio je tipa u vozilo hitne
i vozio ga po bazi oko sat vremena.
„Hoćeš li sad progovoriti?
Ako ne, ugušit ćemo te plinom.“
Ali nije progovorio. Onda su zatvorili vrata
i Rolf je rekao, „Ivane, još plina.”
Uključio je usisavač i puhao prašinu kroz otvor za ventilaciju.
Tip je mislio da ga guše plinom jer su to Nijemci radili.
Rolf ga je pustio van i pitao:
„Hoćeš li sad razgovarati?”
I progovorio je.
Jedno od velikih postignuća PO Boxa 1142
bilo je otkriće mjesta
gdje je Hitler gradio rakete V-2.
Znate, Wernher von Braun i njegov tim znanstvenika
operirali su iz tajne podzemne tvornice
zvane Peenemünde.
Pregledali smo snimke iz zraka i ispitivali zatvorenike
i oni su nam sve rekli.
Pronalazak Peenemündea
doveo je do bombardiranja tog mjesta.
Sjajno sam se osjećao znajući da je to jedno od postignuća
PO Boxa 1142.
KRAJ RATA U EUROPI
Mnoštva diljem svijeta slave kraj rata u Europi.
Prošlo je više od pet godina otkako je Hitler ušao u Poljsku.
Godina punih patnje i smrti.
Njemačka je sada izgubila rat.
Simboličnom gestom američke trupe uništavaju amblem nacističke stranke.
Zatim, da bi redoslijed događaja bio jasan,
general Bissel sazvao nas je u Pentagonu
i rekao: "Gospodo, moram poduzeti nešto
zbog čega bih mogao završiti u zatvoru.
Njemačkih je znanstvenika na stotine
i ako ih ne dovedemo ovamo,
izgubit ćemo svu tu tehnologiju.“
Dakle, nisu službeno bili ovdje?
Bili su neprijateljski stranci
koji nisu smjeli doći u vrijeme rata.
General Bissel rekao je da ćemo preuzeti otok u luci Boston,
ilegalno dovesti te znanstvenike
i odvesti ih na otok prije negoli imigracija vidi brod.
Ti su ljudi došli na vojnim brodovima.
Ilegalno smo doveli nekoliko stotina ljudi na otok.
Jasno se sjećam kad smo pokupili Wernhera von Brauna
i njegovu prvu ekipu od 300 ljudi iz Peenemündea. Bila je oluja.
Po pljusku i naletima vjetra
spustili su ih na ljestve u oluji, prejakoj i za peljarsku brodicu.
Sišli su s broda i došli na otok.
Svi su zurili u te neobične tipove
s kožnim kaputima i smiješnim šeširima.
Ako želiš vidjeti stereotip Prusa,
visokog, plave kose i očiju… Svega mi, bio je to Wernher von Braun!
Bili su to ljudi koje smo cijenili.
Ne znam koliko smo mi bili napredni, ali koliko sam shvatio,
imali smo vrlo malo informacija o raketama.
U to nije bilo sumnje.
Stručnjaci za rakete
koji su bili ključni za nacističko ratovanje
sad su postali ključni za naše ratovanje.
Odjednom se moj posao veoma promijenio
i počeli smo se baviti onim zbog čega sam zaista bio ondje.
Bio sam pratnja, tip za odnose s javnošću.
Morao sam olakšati njihov boravak.
Odlučili smo da ću biti časnik za moral.
Što je smiješna titula.
Ali netko je mislio da bi moglo biti korisno
biti ljubazan prema njima.
Onda je iskrslo to pitanje, jer sam toliko mrzio Nijemce.
Mogu li to zaista raditi susretljivo i tako dalje,
a ne samo automatski.
Na to sam pitanje odgovorio:
„Ne mogu odgovoriti jer to nikad nisam radio.“
Rekli su nam da ispitujemo ljude
pod prijateljskom izlikom poput partije šaha, ping-ponga ili tenisa.
Ili odbojke. Obožavali su odbojku.
Bacanje potkova nije bilo poznato u Njemačkoj. Pokazao sam im kako se igra.
Redovito sam im donosio novine, časopise, viski.
Koji vrag? Nisam mislio da ću se boriti protiv Nijemaca,
koje sam mrzio iz dna duše,
na takav način. Bilo je ludo.
Kako ste se osjećali razgovarajući s njemačkim zatvorenikom?
S njima bih se smijao, šalio.
Htio sam da osjete da sam jedan od njih jer sam rođen u Njemačkoj
i da sam pristran prema Nijemcima.
Ali samo sam ih htio smekšati.
Heinz Schlicke, kad je došao, bio je mlad i volio je sport.
Netko mu je morao praviti društvo, pa sam to radio ja.
Da, bio je nacist. Bio je u Peenemündeu. Pa što?
Moj je posao bio vidjeti što može učiniti za SAD.
Imali smo tajni fond.
Kad sam trebao zabaviti znanstvenike,
otišao bih pukovniku Deanu i pokupio 50 ili 100 dolara,
dovoljno za izlazak.
Vojnim autobusom išli bismo u neki noćni klub, na večeru,
i ja bih sve plaćao.
U to su vrijeme prikazivali filmove i ljudi koji su surađivali
smjeli su ih gledati.
Vjerojatno su bili zahvalni na prilici
da pogledaju američki film.
Rado su učili o Americi i raspitivali se o Americi.
Htjeli smo da upoznaju američku kulturu.
Jeste li vi trebali iz njih izvlačiti informacije
ili više pratiti ih uokolo i udovoljavati im?
Oboje.
Tog prosinca Wernher von Braun rekao je:
„Slušajte, zima u Europi bit će vrlo teška,
pa bismo htjeli poslati pakete obiteljima
za blagdane.“
Rekao sam da ću vidjeti i otišao zapovjedniku logora.
Nazvao je Pentagon, izašao i rekao: „Moramo im udovoljavati.“
Idućeg su se jutra pojavili…
u dugim kožnim kaputima
koje Nijemci nose zimi.
Imali su i tirolski šešire,
a u jednom od njih bilo je i perce.
Rekao sam: „Za Boga miloga, nitko ne smije znati da ste ovdje.
Molim vas, vratite se i odjenite nešto drugo.“
Rekli su: „Nemamo drugu odjeću.
Nosit ćemo ono što nosimo.”
Otišao sam zapovjedniku. Rekao je: „Dobro. Odvedi ih.“
Dobio sam tisuću dolara
i odvezli su nas u Lansburgh Brothers.
Lansburgh Brothers bila je najveća robna kuća
u Washingtonu i znao sam da je židovska.
Bilo mi je gadno zadovoljstvo
voditi te tipove u židovsku robnu kuću.
S čim smo počeli? S kavom, čajem, čokoladom za djecu.
Pitao sam: „Što sad?“
Donje rublje!
Imao sam 17 godina. Nikad nisam kupio donje rublje.
A sad ta četiri Nijemca
naručuju gaćice za svoje supruge.
Napokon je izašla prodavačica
i podigla profinjene najlonske gaćice.
I dalje se samo sjećam
Wernhera von Brauna, kad je rekao:
„Ne! Od vune
i s dugim nogama.“
A ljudi, naravno, zure u tu četvoricu
koji govore njemački i čudno su odjeveni.
Pitao sam ih što je sljedeće.
„Grudnjaci.“
Pa, nikad nisam kupio ni grudnjake.
Usred smo potrage za grudnjacima.
Dosad već neki gestikuliraju prema nama.
Stigla je vojna policija, uhitila nas…
i odvezli nas u punom sjaju
u PO Box 1142.
Mislim, koji vrag? Ne bih to mogao zaboraviti
niti izmisliti.
Izvodio bih ih u normalan život.
Išli smo u grad, naručivali kavu i kolače.
Da bude normalno.
Nisu zatvorenici, ne kažnjavaju ih tjelesno.
Naprotiv, pokušavali smo ih pridobiti.
Wernher von Braun razvio je raketu V-2
koja je ubila nebrojene ljude.
A sad će raditi za nas.
Dobio je gotovo junački tretman.
Wernher je bio vizionar. Je li bio nacist? Ja…
Radio je što su nacisti htjeli, i to mu je išlo u prilog.
Ideološki su ga zanimale rakete i odlazak na Mjesec.
Nije ga zanimalo ratovanje.
Da, razvio je rakete kojima su bombardirali London, ali…
Je li se činilo da mu je žao zbog raketa V-1 i V-2?
On je vjerovao da je to bio važan napredak
s gledišta našeg odlaska u svemir.
U jednoj od tvornica u kojima su razvili
neka od tih oružja
koristili su Židove koje je uhitio Gestapo.
Znao je što se događalo.
Wernher von Braun znao je da postoji Auschwitz.
NACISTIČKE TVORNICE SMRTI!
PRVE FILMSKE NOVOSTI O GROZOTAMA NACISTIČKIH LOGORA.
NEMOĆNE ZATOČENIKE MUČIO JE ZVJERSKI NEPRIJATELJ…
EVO ISTINE!
Po prvi put Amerika ne može vjerovati
onom što su smatrali nemogućom propagandom.
Ovo su dokumentarni dokazi o pukom masovnom ubojstvu.
General Eisenhower, čovjek kojeg su otvrdnuli krv i šok rata,
čini se zaprepaštenim ovim nevjerojatnim prizorima.
Najstrašniji je logor bio u Buchenwaldu,
gdje je samo 20 000 od prvotnih 80 000 pronađeno živo.
Robovi su radili na bombi V-2,
sa serijskim brojevima tetoviranima na trbuhu.
Puko masovno ubojstvo.
Ubojstvo koje će za svagda ocrniti ime Njemačke.
Još nismo bili potpuno svjesni
golemosti onoga što se dogodilo
pod nacističkim režimom.
Tad to nisam znao,
ali moj djed, ujak, teta,
rođak i druga rodbina
poginuli su u holokaustu.
Kao i mnogi drugi.
Sve nas je to šokiralo, znate.
Kad čujete što se dogodilo u Auschwitzu,
ništa vas više ne može šokirati.
Mislim da ne bi pomoglo da sam svima rekao kako se osjećam,
stenjao i plakao.
Mojim roditeljima sigurno ne bi.
Gotovo smo svi pobjegli od nacista.
Radije bismo s njima postupali
kao s ratnim zločincima koji su i bili,
ali kad ste u vojsci, slijedite naredbe.
Pokušao sam suzbiti bijes
jer ne bih bio vrlo učinkovit
da sam se ponašao kao da ih želim ubiti.
Bilo je, blago rečeno, neugodno.
Skoro bih poželio povraćati
samo jer sam morao biti ljubazan prema njima.
Pitao sam se samo:
„Što su radili tijekom rata?”
Možemo li još malo razgovarati o vašoj ulozi časnika za moral?
Samo bi časnik za moral prevodio propovijedi na Božić.
Rekli su: „Božić je i želimo božićnu misu.“
Dobili su vrlo privatnu sobu.
Svi su se pojavili.
Uslijedila je katolička propovijed,
a nakon toga protestantska.
A mene je zapalo
prevesti te dvije jebene propovijedi
s engleskog na njemački.
Bili su vrlo zadovoljni.
Štoviše, bili su tako zadovoljni
da su me pozvali na piće.
Izludjelo me je to.
Nisam mogao dijeliti ništa humano s njima. Nisam mogao.
Iza leđa zvali su me „Der kleine Judenbube“.
Mali Židov.
U najboljim snovima ili noćnim morama
nisam mogao predvidjeti da ću postati časnik za moral
tih visokih životinja.
Mržnja u meni bila je toliko jaka da joj nisam mogao odoljeti.
Jer što se mene tiče, bili su kujini sinovi i htio sam da umru.
Što ste mislili da će se dogoditi tim ljudima?
Ako su nas poslali u Washington
da kupimo božićne darove za njihovu rodbinu,
vjerojatno ih ne bi optužili za zločine.
Povremeno sam se prije spavanja pitao
što radim ondje.
Pitao sam se
mogu li otići zapovjedniku
i reći mu da to zaista ne mogu raditi.
U vojsci nisi radio takvo što.
I nisi to radio
ako si nedavno bio izbjeglica.
Pokušavali smo pomoći američkoj vladi da dobije informacije,
a dolazile su na razne načine.
Možda je 1142 bio početak
diplomatskog pristupa prikupljanja obavještajnih podataka.
Reći ću nešto…
O vama ovisi želite li to zadržati.
Nije nas zanimalo samo što su Nijemci mogli,
nego nas je zanimao i naš tadašnji saveznik,
Sovjetski Savez.
To je postao važan element.
Uzajamna sumnja
između zapadnog i ruskog svijeta
počela je i prije Drugog svjetskog rata.
Nova politika iz Washingtona
bila je spriječiti korisne ljude
da padnu u ruke Sovjetskog Saveza.
Rusija i Sjedinjene države natjecali su se
tko će dobiti najviše njemačkih znanstvenika.
Mi smo dobili Wernhera von Brauna,
pravi adut.
Kad su me roditelji pitali što radim,
stalno sam ponavljao frazu
„Pripremam Treći svjetski rat“.
Po mojem mišljenju…
Rekao bih…
da je…
Hladni rat počeo puno ranije nego što itko danas misli.
Oko toga što sam nesvjesno radio, zapravo se sve vrtjelo.
Rekli su nam da nisu ratni zarobljenici,
nego naši zaposlenici.
Štoviše, imali su dnevnice.
Obećali su im brzu naturalizaciju
i da im se obitelji mogu pridružiti.
Pobrinuli smo se za njihove obitelji.
U mnogim su ih slučajevima poticali na imigraciju.
Odnosno, da postanu američki građani.
Ponudili smo im budućnost.
Ali mnogi su imali jasno nacističko podrijetlo
i malo nas je uzrujalo
što su im se pružale goleme mogućnosti
za uspjeh u SAD-u.
Vjerojatno bolje od mnogih drugih.
Za 15 sekundi, navigacija inercijska.
Dvanaest, 11, 10, 9…
Mnoge od njih poslali su u Teksas,
gdje su radili na raketnom programu.
To se pretvorilo u projekt Apollo,
koji je Ameriku doveo do prvog čovjeka na Mjesecu.
Odbrojavanje do paljenja.
Šest, pet, četiri, tri, dva, jedan, nula.
Motori rade.
Polijetanje! Polijećemo u jedan sat i 32 minute.
Apollo 11 polijeće.
Prošao je toranj.
U redu, imamo pravac.
To nas vraća na pitanje smijemo li loše postupati
kako bismo postigli dobre ciljeve.
Rekao bih da ako to radimo,
onda se cilj koji postižemo
ne isplati.
POKAŽI MARSU, VON BRAUN
U SAD JE DOVEDENO VIŠE OD 1600 NJEMAČKIH ZNANSTVENIKA.
MNOGE SU ANGAŽIRALI CIA I NASA.
NISU BILI OPTUŽENI
ZA SUDJELOVANJE U NACISTIČKIM RATNIM ZLOČINIMA.
Uz vašu stalnu potporu
vidjet ću vas opet u orbiti u novoj svemirskoj postaji.
A možda ćemo imati i čovjeka na Marsu. Hvala.
PO BOX 1142 JE 1946. SRAVNJEN SA ZEMLJOM.
SVI DOKUMENTI I SNIMKE UNIŠTENI SU ILI ZATAJENI.
ŽIDOVSKI VOJNICI PRISEGLI SU NA ŠUTNJU.
MNOGI SU SVOJU PRIČU ODNIJELI U GROB.
PETER I ARNO SVOJU PRIČU I DALJE PRIČAJU.
Prijevod titlova: Dunja Medaković