Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Myslím… Můžeme, kamaráde? Tak jo.
Řeknu stručný úvod a pak se do toho pustíme.
Jsme u doktora Henryho Kolma doma.
Děláme tu rozhovor s panem Alfredem Bombergem.
Děláme rozhovor s velvyslancem Johnem Guntherem Deanem,
veteránem, který sloužil na PO Box 1142.
Nevím, do jaké míry je to stále ještě tajné.
Stalo se to koneckonců za války.
Bral jsem to velmi vážně a prostě jsem o tom nemluvil.
Rozhodně ne s mou rodinou.
Museli jsme přísahat.
„Nikomu neříkejte, kde jste nebo co děláte.
Ani své ženě nebo svým rodičům.
Existence národa závisí na tom, že dodržíte mlčenlivost.“
BĚHEM DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLKY USA VEDLY
TAJNÝ VOJENSKÝ TÁBOR NEDALEKO WASHINGTONU, D.C.
PŘES 50 LET BYL UTAJOVÁN.
V ROCE 2006 UDĚLAL ÚŘAD PRO OCHRANU NÁRODNÍCH PARKŮ
ROZHOVORY S JEHO VETERÁNY…
První vzpomínka, kterou mám, je, když nám řekli
že nás vezmou tam, co se později ukázalo jako 1142.
Posadili nás do autobusu.
Všechna okna byla zatlučená dřevem.
Nebylo vidět lautr nic.
A najednou řekli:
„Pošleme vás na misi, která je tajná.“
Všichni si mysleli, že pojedeme do Evropy,
ale oni nás rozdělili a nikdo nevěděl, kam jedeme.
Začali jsme jižně od Washingtonu.
A já si říkám: „Co se to tu děje?“
Všechno nasvědčovalo tomu,
že se přede mnou snaží skrýt informace.
Jak jsme tak jeli,
všiml jsem si, jak se stromy postupně rozestupují.
Myslím, že tam vlastně byla polní cesta.
Víte, co to… Kam mě to berou?
A pak jsme sjeli z hlavní dálnice
a přijeli k malému
vojenskému zařízení.
Konečně jsme dorazili a velitel řekl:
„Tak jsme tu. Nepojedete do zámoří.
Zůstanete tady.“
Jeden z našich se vyklonil z okna a zeptal se příslušníka vojenské policie:
„Jak se to tu jmenuje?“
A ten příslušník mu odpověděl: „Nijak!“
Nejsem si jistý, zda lidé, kteří s tímhle programem přišli,
věděli, co tam sakra děláme.
Pro takový nesmysl žádný precedens neexistoval, že?
Dobrá, dáme se do toho, začínáme dnes ráno,
a Georgi, kdybyste mohl začít s těmi nejzákladnějšími informací.
Můžete nám říct své celé jméno a místo narození?
Jmenuji se George Weidinger.
Narodil jsem se v Rakousku ve Vídni v roce 1923
a utekl jsem do Spojených států
na poslední lodi z Evropy v prosinci roku 1939.
Rozhodně to pro mě bylo děsivé.
Všechny synagogy ve Vídni byly vypáleny.
Mnoho lidí bylo posláno do koncentračních táborů.
Vyhladit Židy byl Hitlerův nápad.
Úplně se nás zbavit.
Jakmile jsem se dostal do této země,
podal jsem žádost o občanství,
což vás opravňovalo vstoupit do Armády.
Byly nás tam stovky,
Židů, kteří byli povoláni do Armády.
První otázka, kterou položili, byla:
„Jste připraveni bojovat za svou novou zemi, za Ameriku?“
A na to jste řekli: „Ano, vaše ctihodnosti!“
Byl jsem na naprosto na straně těch,
kteří to Němcům chtěli natřít.
Oko za oko.
Myslím, že nikdo neměl lepší důvod
vstoupit do armády, než jsem měl já.
Kdo věděl, kvůli čemu bojujeme.
Dokončili jsme výcvik.
Vyvolali všechna jména kromě mého.
Jeden krok vpřed.
Otočit doleva.
A všichni odešli.
A já jsem zůstal na cvičišti sám.
Takže si mě zavolal plukovník.
„Weissi, řekněte něco německy.“
Tak jsem začal recitovat slavnou báseň od Goetheho.
„Kdo jezdí tak pozdě nocí a větrem?
Je to otec…“
A on na to: „Dobře, to stačí. Půjdete do 1142.“
Autobus zastavil.
A první, co jsem uviděl, nevypadalo moc jako vojenský tábor.
Vypadalo to jako sportovní klub.
Byl tam bazén a tenisové kurty.
Nějak se to nezdálo být skutečné.
Nevěděli jsme, co to sakra je.
Ihned mi řekli:
„Tady nemáte žádnou hodnost, žádný titul.
Nesmíte nikomu říct, co děláte.“
Byla to rozsáhlá tajná operace.
Byl to vlastně vězeňský tábor, že?
No, pokud tomu tak chcete říkat.
Oni tomu tak rozhodne neříkali. Říkali tomu PO Box 1142.
Trvalo několik týdnů,
než nám řekli, že tam budou nacisté.
V té době byl nacista prostě nacista.
Němci byli nacisté a vzít je sem? Panebože.
Když zadržíte některé německé důstojníky, tak byste je neměli
vozit do Spojených států. Co to má znamenat?
Tito vojáci pocházeli z různých složek.
Z dělostřelectví, z pěchoty, z SS.
Mnoho z nich bylo převezeno přímo z fronty, kde byli zajati,
ani se nepřevlékli a přijeli do 1142.
Nebyl to ten nejpříjemnější pocit.
Někteří z nich byli skuteční nacisté,
kteří by vás možná okamžitě zabili, kdyby mohli.
Víte, já jsem Žid. A to oni věděli také.
Jaká vám bylo řečeno, že tam bude vaše role,
jaký měl být váš úkol?
Získávání informací, které by pomohly Spojeným státům.
SPOJENÉ ZPRAVODAJSTVÍ
Jak válka v Evropě zuří dál, Spojenci čelí další hrozbě.
Hitlerově tajné zbrani, raketě V-2.
V-2 rozsévají hrůzu v Londýně
a přišlo kvůli nim o život více než 50 000 lidí.
Wernher von Braun, Hitlerův hlavní raketový vývojář,
chce, aby další generace raket měla ještě větší dolet.
Německá raketová technika byla na vrcholu.
Největším rizikem samozřejmě bylo, že Hitler vyvine raketu,
která by doletěla až do New Yorku nebo do Washingtonu.
To by změnilo celý průběh války.
Měli jsme využít naší znalost němčiny k výslechu německých vězňů.
Rozkaz zněl:
„Kdyby někdy někdo zmínil rakety, zaznamenejte vše, co říkají.“
- Jak se jmenujete? - Buller.
Řekněte mi, kde jsou schované V-2.
To si strčte do prdele!
Pamatuju si jeden výslech ze září 1944.
Vězeň řekl:
„Nemůžu nic říct!
Jsem důstojník německé armády.
Jediné, co vám řeknu, je mé jméno a mé číslo.“
A já na to říkám:
„Já jsem čirou náhodou německý Žid, který byl vytlačen z Německa,
a když nebudete mluvit,
máme způsoby, jak ublížit vám a vaší rodině.“
Pro židovského uprchlíka z Evropy
je to asi ten nejbizarnější úkol, který může dostat.
TAJNÉ
Jednou jsme měli chlapa z Waffen-SS, který nechtěl mluvit.
Rolf řekl: „Já ho donutím mluvit.“
Dal ho do sanitky
a asi hodinu ho vozil kolem základny.
„Už budete mluvit?
Protože když nebudete, tak vás zplynujeme.“
Ale on nepromluvil. Takže pořádně zavřeli dveře,
a Rolf řekl „Ivane, přidej plyn.“
Zapnuli vysavač a začali dovnitř foukat prach skrz větrání,
a on si myslel, že mu tam pouští plyn, protože to dělali Němci.
Po chvíli ho Rolf pustil ven a povídá:
„Tak už s námi budete mluvit?“
A on začal mluvit.
Jedním z největších úspěchů PO Box 1142 bylo to,
že jsme našli místo,
kde Hitler stavěl rakety V-2.
Víte, Wernher von Braun a jeho tým vědců
pracovali z tajné podzemní továrny,
která se jmenovala „Peenemünde“.
Takže jsme prohlíželi letecké fotografie a vyslýchali vězně,
a oni nám o tom všechno řekli.
Díky tomu, že jsme našli Peenemünde,
došlo k jejímu bombardování.
Vědomí, že tohle byl jeden z úspěchů PO Boxu 1142,
mi dělalo velmi dobře.
KONEC VÁLKY V EVROPĚ
Po celém světě davy lidí oslavují konec války v Evropě.
Je to více než pět let, co Hitler napochodoval do Polska.
Roky plné utrpení a smrti.
Válka proti Německu skončila vítězstvím.
Americké jednotky symbolickým gestem zničili symbol nacistické strany.
Sled událostí, abychom zachovali chronologii, byl takový,
že nás generál Bissel svolal do Pentagonu
a řekl: „Pánové, musím podniknout něco,
co je nezákonné, a mohlo by mě to dostat do vězení.
Existují stovky německých vědců,
a když je nepřivezeme do této země,
o veškerou tu technologii přijdeme.“
Takže nebyli registrovaní, ani v žádných záznamech?
Ne, byli to nepřátelští cizinci,
kteří sem v době války nesměli.
Generál Bissel řekl: „Zabereme ostrov v bostonském přístavu,
a tyhle vědce sem nelegálně dovezeme,
a vezmeme je na ostrov, než imigrační tu loď uvidí.
Takže tihle lidé sem přijeli na transportních lodích.
Dostali jsme na ostrov nelegálně několik stovek lidí.
Velmi dobře si pamatuji, jak jsme vyzvedávali Wernhera von Brauna
a jeho prvních 300 spolupracovníků z Peenemünde. Byla bouřka.
Byl liják a kvílela vichřice,
a oni se krčili na žebříku v té bouři, která byla pro pilotní člun moc silná.
Vystoupili z lodi a došli na ostrov.
Všichni na ně zírali, vypadali legračně
v těch kožených kabátech a komických kloboucích.
Kdybyste chtěli vidět typického Prusa,
vysokého s blond vlasy a modrýma očima, zatraceně, to byl Wernher von Braun!
Byla to skupina lidí, o kterých jsme smýšleli v dobrém,
a nevím, jak daleko jsme byli, ale podle toho, co vím,
jsme o raketové technice měli velmi málo informací.
O tom nebylo pochyb.
Vědci raketové techniky,
kteří byli pro snahy nacistů za války nepostradatelní,
se stali nepostradatelnými v našem válečném úsilí.
Najednou se to, co jsem měl dělat, úplně změnilo,
a pak jsme se dostali k tomu, co si myslím bylo
hlavním důvodem mého působení tam.
Měl jsem být společník a udržovat dobré vztahy.
Aby to pro ně bylo pohodlné.
Bylo rozhodnuto, že se ze mě stane důstojník dobré nálady,
což je úplně směšná funkce.
Ale někdo si myslel, že by mohlo být užitečné,
aby na ně byl někdo milý.
A pak přišla ta otázka, protože jsem Němce velmi nenáviděl.
Mohl bych to dělat a být dostatečně citlivý a tak dále,
a ne jen slepě plnit své povinnosti?
A na to jsem odpověděl:
„Na to nedokážu odpovědět, protože jsem to nikdy předtím nedělal.“
Řekli nám, že budeme vyslýchat lidi
při přátelské příležitosti si zahrát šachy, ping pong nebo tenis.
Při volejbalu. Milovali volejbal.
Hod podkovou v Německu neznali. Ukázal jsem, jak se to hraje.
Existovala pravidelná rutina,
že jsem jim přinesl noviny, časopisy, trochu whisky.
Co to mělo znamenat? Nemyslel jsem si, že budu bojovat proti Němcům.
které jsem z celého srdce nenáviděl,
že takhle skončím. Bylo to šílené.
Jaké pro vás bylo mluvit s německým vězněm?
Smál jsem se s nimi, žertovali jsme.
Chtěl jsem, aby si mysleli, že jsem možná na jejich straně,
protože jsem se narodil v Německu, že s nimi sympatizuji.
Ale já jsem se je jen snažil obměkčit.
Když přišel Heinz Schlicke, byl mladý, rád sportoval,
takže to s ním někdo musel dělat, a to jsem byl já.
Byl to nacista? Ano, byl to nacista. Byl v Peenemünde, tak co?
Ale mým úkolem bylo zjistit, co by mohl udělat pro Spojené státy.
Měli jsme tajné finanční prostředky.
Když jsem ty vědce měl bavit,
šel jsem za plukovníkem Deanem, vyzvedl jsem 50 nebo 100 dolarů,
a tak jsem platil.
Používali jsme vojenský autobus, když jsme jezdili do klubů, na večeři,
a já jsem za všechno platil.
V té době se promítaly filmy, a kdo spolupracoval,
tak na ně mohl jít.
Myslím, že asi ocenili příležitost
vidět americký film.
Rádi se učili o Americe, vyptávali se na Ameriku.
Chtěli jsme, aby poznali americkou kulturu.
Bylo vaším úkolem od nich získat informace,
nebo je spíš doprovázet a starat se o jejich pohodlí?
Obojí.
Tehdy v prosinci Wernher von Braun řekl,
„Podívejte, v Evropě bude velmi těžká zima
a my bychom rádi poslali na svátky balíčky
svým rodinám.“
Řekl jsem: „Uvidím, co se dá dělat.“ a šel jsem za velitelem tábora.
Zavolal do Pentagonu, vrátil se a řekl:
„Mají tu být spokojení.“
Takže druhý den ráno přišli
oblečení v dlouhých kožených kabátech,
které Němci nosí v zimě.
Také měli tyrolské klobouky,
na jednom bylo malé pírko.
Řekl jsem: „Proboha, nikdo nemá vědět, že tu jste.
Mohli byste se vrátit a převléknout se?“
Odpověděli: „Jiné oblečení nemáme.
Vezmeme si to, co máme na sobě.“
Šel jsem za velitelem a ten řekl: „Dobře, vezmi je.“
Dostal jsem tisíc dolarů
a odvezli nás do Lansburgh Brothers.
Lansburgh Brothers byl největší obchodní dům
ve Washingtonu, D.C., a já věděl, že je židovský,
takže mi to dělalo škodolibou radost,
že jsem je vzal do židovského obchodního domu.
Tak čím začneme? Kávou, čajem, čokoládou pro děti?
A já říkám: „Co teď?“
Spodní prádlo!
Bylo mi 17 nebo tak nějak. Nikdy jsem spodní prádlo nenakupoval.
A tihle čtyři Němci tu nakupovali
kalhotky pro své manželky.
Konečně se vrátila prodavačka
a držela v ruce jemné nylonové kalhotky.
Ještě si pamatuji
jak Wernher von Braun říká:
„Ale ne! Vlněné
a s dlouhými nohavicemi.“
A lidé se samozřejmě dívali na tyhle čtyři chlápky jako na blázny,
jak mluvili německy a měli legrační oblečení.
Zeptal jsem se: „Co dál?“
„Podprsenky.“
Víte, nikdy jsem podprsenky nenakupoval.
Takže jsme sháněli ty podprsenky,
ale lidem už to začínalo být podezřelé.
Přijela vojenská policie, zatkla nás…
a v celé slávě nás odvezla zpátky
do PO Boxu 1142.
Co to sakra bylo? Na to se nedá zapomenout,
ani si to nevymyslíte.
Vzali jste je ven a měli jste normální život.
Zajeli jste do města, dali jste si dort a kávu.
Aby to bylo normální.
Nejsou to vězni a nejsou tělesně trestáni.
Naopak, snažili jsme se si je získat.
Wernher von Braun vyvinul raketu V-2,
která zabila velké množství lidí.
A teď bude pracovat pro nás.
Zacházelo se s ním jako s hrdinou.
Wernher byl vizionář a byl to nacista? Já…
Udělal to, co nacisté chtěli, a měl z toho velký prospěch.
Po ideologické stránce se zajímal o rakety a o cestu na Měsíc.
Válčení ho moc nezajímalo.
Jo, vyrobil rakety V-2, kterými byl bombardován Londýn a tak dál, ale…
Omlouval se za rakety V-1 a V-2?
Jeho postoj byl takový, že to byl důležitý pokrok pro to,
abychom se dostali do vesmíru.
V jedné z továren, ve kterých vyvíjeli
některé z těchto zbraní,
používali Židy, které zatklo gestapo.
Věděl o tom, co se dělo.
Wernher von Braun věděl, že existovala Osvětim.
NACISTICKÉ TOVÁRNY NA SMRT!
PRVNÍ SKUTEČNÉ ZÁBĚRY ZVĚRSTEV NACISTICKÝCH VYHLAZOVACÍCH TÁBORŮ
BEZMOCNÍ VĚZNI UMUČENI BRUTÁLNÍM NEPŘÍTELEM…
TADY JE PRAVDA!
Poprvé Amerika nemůže uvěřit tomu,
co bylo považováno za nemožnou propagandu.
Tady je faktografický důkaz jasné masové vraždy.
Generál Eisenhower, muž utužený krví a šokem z války
se zdá být zděšen těmito neuvěřitelnými záběry.
Nejhorší ze všech táborů byl v Buchenwaldu,
kde bylo nalezeno naživu jen 20 000 z původních 80 000.
Zotročení dělníci pracovali na bombě V-2,
na břiše měli vytetovaná čísla.
Naprosto jasná masová vražda.
Vražda, která bude očerňovat jméno Německa
po zbytek zaznamenaných dějin.
Ještě jsme si úplně neuvědomovali
tu obludnost toho, co se stalo
za nacistického režimu.
Tehdy jsem to nevěděl,
ale můj dědeček, můj strýc, moje teta,
můj bratranec a další příbuzní,
všichni byli oběťmi holokaustu.
Jako mnoho dalších.
Všichni jsme byli v šoku z toho, co se stalo.
Když se dozvíte, co se stalo v Osvětimi,
už není nic, co by vás mohlo víc šokovat.
Nemyslím si, že by pomohlo, kdybych všem řekl, jak jsem se cítil,
kdybych naříkal a plakal.
Určitě by to nepomohlo mým rodičům.
Téměř všichni jsme před nacisty uprchli.
Radši bychom s nimi zacházeli
jako s válečnými zločinci, což oni byli,
ale když jste v armádě, plníte rozkazy.
Snažil jsem se tu zlost potlačit,
protože bych nebyl nic platný,
kdybych se choval, jako že je chci zabít.
Mírně řečeno to bylo nepříjemné.
Tím chci říct, že mi bylo skoro na zvracení
z toho prostého důvodu, že jsem na ně musel být milý.
A jediné, nad čím jsem přemýšlel, bylo:
„Co dělali za války?“
Mohl byste nám říct něco víc o své funkci důstojníka dobré nálady?
Jen důstojník dobré nálady mohl o Vánocích překládat kázání.
Řekli: „Jsou Vánoce a my bychom chtěli vánoční mši.“
Dostali velmi soukromou místnost.
Přišli všichni.
Nejdříve bylo katolické kázání
a pak protestantské.
A pak bylo na mně,
abych přeložil obě tahle zatracená kázání
z angličtiny do němčiny.
Moc se jim to líbilo.
Tak moc je to potěšilo, že mě pozvali,
abych si s nimi dal něco k pití.
Byl jsem z toho hrozně rozčílený.
Nemohl jsem s nimi snést žádnou lidskou interakci. Nemohl jsem.
Za zády mi říkali „Der kleine Judenbube“.
Malý židovský kluk.
Víte, ani ve svých nejlepších snech nebo nočních můrách
jste nemohli čekat, že se stanete důstojníkem dobré nálady
těhle vysoce postavených bestií.
Ta nenávist ve mně byla tak silná, že jsem jí nemohl odolat.
Protože co se týče mého názoru,
byli to hajzlové, a chtěl jsem, aby byli mrtví.
Co jste si myslel, že s nimi bude?
Když nás poslali do Washingtonu
nakoupit vánoční dárky pro jejich příbuzné,
nebylo pravděpodobné, že by je obvinili z nějakých zločinů.
Když jsem šel spát, občas mě napadlo:
„Co tady dělám?“
Říkal jsem si, jestli bych mohl jít
za plukovníkem a říct:
„Vážně to nemůžu dělat.“
Takové věci se nedělaly, když jste byli v armádě.
A také se takové věci nedělaly,
když jste ještě nedávno byli uprchlík.
Snažili jsme se pomoci americké vládě získat informace
a ty mohly být v různých formách.
1142 byl možná počátek
diplomatického přístupu k získávání informací.
Něco vám řeknu,
a vy se rozhodněte, jestli to tam necháte.
Nezajímalo nás jen to, co dokázali Němci,
ale také jsme chtěli vědět o našem tehdejším spojenci,
o Sovětském svazu.
A to se stalo důležitým faktorem.
Vzájemná nedůvěra
západního světa a ruského světa
tu byla ještě před druhou světovou válkou.
Z Washingtonu přišla nová strategie,
podle které jsme měli zabránit tomu, aby se užiteční lidé
dostali do rukou Sovětského svazu.
Byla to bitva mezi Ruskem a Spojenými státy o to,
kdo dokáže získat víc německých vědců.
Víte, měli jsme Wernhera von Brauna
a toho bylo velmi dobré mít.
Když se mě rodiče ptali, co dělám,
opakoval jsem jim vždy a pořád dokola frázi:
„Připravuji třetí světovou válku.“
Podle mého úsudku…
Řekl bych…
že ta…
studená válka začala mnohem dříve, než si dnes lidé myslí
To, co jsem nevědomky dělal, bylo přesně tohle.
Řekli nám, že to nejsou váleční zajatci.
Byli u nás vlastně zaměstnaní.
Vlastně u nás pracovali, když jsme je zavolali.
Bylo jim slíbeno, že poměrně rychle dostanou občanství,
a také, že za nimi mohou přijet jejich rodiny.
Starali jsme se o jejich rodiny.
Často je přesvědčovali, aby imigrovali.
To znamená, aby se stali americkými občany.
Nabídli jsme jim budoucnost.
Mnoho z nich ale mělo výraznou nacistickou minulost
a my jsme byli trochu znepokojení,
že dostanou fantastické příležitosti,
aby se jim v USA dařilo.
Pravděpodobně lepší příležitosti, než mnoho jiných lidí.
Do startu 15 vteřin, vnitřní navádění.
Dvanáct, jedenáct, deset, devět…
Spoustu lidí poslali do Texasu,
kde pracovali na raketovém programu.
A to se vyvinulo v projekt Apollo,
který Ameriku dovedl k prvnímu přistání na Měsíci.
Sekvence zážehu zahájena.
Šest, pět, čtyři, tři, dva, jedna, nula.
Všechny motory běží.
Vypuštění! Máme start 32 minut po celé hodině.
Vypuštění Apolla 11.
Věž uvolněna.
Dobře, zahájení rotačního manévru.
Vracíme se k otázce, zda je možné dělat špatné věci
pro dosažení dobrých cílů.
A já bych řekl, že když tohle děláte,
tak ten cíl, kterého dosáhnete,
za to nestojí.
NAPALTE TO MARSI VON BRAUNOVI
DO USA PŘIJELO VÍCE NEŽ 1600 NĚMECKÝCH VĚDCŮ.
MNOHO Z NICH NAJALA CIA NEBO NASA.
NIKDY NEBYLI OBŽALOVANÍ
ZA SVOU ÚČAST NA NACISTICKÝCH VÁLEČNÝCH ZLOČINECH.
Díky vaší neutuchající podpoře
vás uvidím zpátky na oběžné dráze s novou vesmírnou stanicí.
A možná jednou budeme mít člověka na Marsu. Děkuji
PO BOX 1142 BYL SROVNÁN SE ZEMÍ V ROCE 1946.
VŠECHNY DOKUMENTY A ZÁZNAMY BYLY ZNIČENY NEBO OZNAČENY ZA TAJNÉ.
ŽIDOVŠTÍ VOJÁCI BYLI ZAVÁZÁNI SLIBEM MLČENLIVOSTI.
MNOHO Z NICH SI VZALO SVÉ PŘÍBĚHY DO HROBU.
ARNO A PETER ŽIJÍ A SVÉ PŘÍBĚHY VYPRÁVÍ.
Překlad titulků: Kristýna Doležalová