Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Jeg tror… Er vi klar? Okay.
Jeg giver en kort introduktion, og så går vi i gang.
Vi er hjemme hos dr. Henry Kolm.
Vi interviewer hr. Alfred Bomberg.
Vi interviewer ambassadør John Gunther Dean,
en veteran, der tjente i Postboks 1142.
Jeg ved ikke, i hvilket omfang det stadig er hemmeligt.
Det var trods alt en krigssituation.
Jeg tog det meget alvorligt, og jeg talte ikke om det.
Slet ikke til min familie.
Vi måtte sværge.
"Fortæl ikke nogen, hvor du er, eller hvad du laver."
"Ikke engang din kone eller dine forældre."
"Nationens fremtid afhang af, at du holdt hemmeligheden."
UNDER ANDEN VERDENSKRIG HAVDE USA EN HEMMELIG MILITÆRLEJR NÆR WASHINGTON.
DEN BLEV HOLDT HEMMELIG I 50 ÅR.
I 2006 AFHOLDTE NATURSTYRELSEN INTERVIEWS MED VETERANERNE…
Mit første minde er, da vi fik at vide,
at vi ville blive ført til det, der viste sig at være 1142.
De satte os på en bus.
Alle vinduerne var dækket af træ.
Man kunne ikke se en skid.
Så sagde de pludselig: "Vi sender jer på en hemmelig opgave."
Alle forventede at skulle til Europa,
men vi blev adskilt, og ingen vidste, hvor vi skulle hen.
Vi starter syd for Washington.
Jeg tænkte: "Hvad foregår der her?"
Det var, som om de prøvede
at holde informationerne fra mig.
Vi kørte derudad,
og jeg begyndte at kunne se en åbning i træerne.
Og jeg tror, der var en grusvej.
Hvad… Hvor fører de mig hen?
Vi kørte af hovedvejen
og kom til et lille
militæranlæg.
Endelig kom vi frem, og kommandøren sagde:
"Det er her, gutter. I skal ikke over Atlanten. I bliver her."
En af vores mænd lænede sig ud ad vinduet og spurgte MP'en:
"Hvad hedder dette sted?"
MP'en svarede: "Ingenting!"
Jeg er ikke så sikker på, at dem, der startede dette program,
vidste, hvad helvede de havde gang i.
Der var ingen præcedens for det pis. Var der?
2006 NATURSTYRELSENS INTERVIEWS
Okay, lad os komme i gang her til morgen.
George, hvis du vil starte med de mest basale oplysninger.
Kan du give os dit fulde navn og fødested?
Jeg hedder George Weidinger.
Jeg blev født i Wien, Østrig, i 1923,
og jeg flygtede til USA
på det sidste skib ud af Europa i december 1939.
Det var meget skræmmende for mig.
Alle synagoger i Wien blev brændt.
Mange blev sendt til koncentrationslejre.
Det var Hitlers idé at udrydde jøderne.
At slippe helt af med os.
Så snart jeg kom til dette land,
ansøgte jeg om at blive statsborger…
REGISTRERING AF UDLÆNDING
…og det kvalificerer en til at gå i hæren.
Der var hundredvis af os.
Jøder, der var blevet indkaldt til hæren.
Deres første spørgsmål var:
"Er du klar til at kæmpe for dit nye land, for Amerika?"
Og så sagde man: "Ja, høje dommer!"
Jeg ville være på den side, der gennembankede tyskerne.
Øje for øje.
Jeg tror ikke, nogen havde en bedre grund til at slutte sig til hæren end mig.
Ingen anede, hvad vi kæmpede om.
Vi færdiggjorde træningen.
Alle blev råbt op undtagen mig.
Et skridt fremad.
Drej til venstre.
Og de marcherede alle af sted.
Jeg var den eneste, der var tilbage på marken.
Obersten kaldte mig ind.
Weiss, sig noget på tysk.
Jeg gav dem et berømt digt af Goethe.
"Hvem rider så sent gennem nat og vind?"
"Det er faderen…"
Han sagde: "Okay. Stop. Du skal til 1142."
TOPHEMMELIGT
Bussen stoppede.
Det første, jeg så, lignede ikke en militærlejr.
Det lignede en klub.
Der var en pool og tennisbaner.
Det virkede ikke virkeligt.
Vi vidste ikke, hvad fanden det var.
Jeg fik med det samme at vide:
"Her har I ingen rank, ingen titler."
"I må ikke fortælle nogen, hvad I laver."
Det var en meget hemmelig operation.
Det var faktisk en fangelejr. Ikke?
Det kan man godt kalde det.
Men det kaldte de det ikke. De kaldte det Postboks 1142.
Det tog flere uger,
før vi fik at vide, at alle disse nazister ville komme her.
På det tidspunkt var en nazist en nazist.
En tysker var en nazist, og at tage dem med her, gode Gud.
Når man har taget nogle tyske officerer til fange,
bør man da ikke tage dem med til USA. Hvad foregår der her?
Disse soldater kom fra alle steder.
Artilleri, infanteri, SS.
Mange blev overført direkte fra fronten, hvor de blev fanget,
og uden at skifte tøj ankom de til 1142.
Det var ikke den mest behagelige følelse.
Nogle af dem var rigtige nazister,
og de ville måske have dræbt dig på stedet, hvis de kunne.
Jeg er jøde, og det vidste de godt.
Hvad fik du at vide, at din rolle ville være,
at dit job ville være?
At samle efterretninger, som ville hjælpe USA.
NYHEDER
Mens krigen i Europa raser, møder de allierede endnu en trussel.
Hitlers hemmelige våben, V2-raketterne.
V2'erne har regnet ned over London
og taget over 50.000 liv.
Wernher von Braun, Hitlers raketudvikler,
vil have, at næste generation af raketter skal kunne nå endnu længere.
Tysk raketvidenskab var på sit højeste.
Den største risiko var, at Hitler ville udvikle
en raket, der var kraftfuld nok til at nå New York eller Washington.
Det ville have ændret hele krigen.
Vi skulle bruge vores tysk til at afhøre de tyske fanger.
Ordrerne var:
"Hvis nogen nævner raketter, så noter alt, de siger."
-Hvad hedder du? -Buller.
Fortæl mig, hvor V2'erne er gemt.
Op i røven!
Jeg husker et forhør fra september 44.
Fangen siger:
"Jeg kan intet sige. Jeg er officer i den tyske hær."
"Jeg skal bare give dig navn og tjenestenummer."
Så sagde jeg:
"Jeg er tilfældigvis tysk jøde, der blev tvunget ud af Tyskland,
og hvis du ikke taler,
så kan vi gøre ting mod dig og din familie."
Som jødisk flygtning fra Europa
er det måske den mest bizarre opgave, man kunne få.
HEMMELIGT
Ved en lejlighed var der en Waffen-SS-fyr, der ikke ville tale.
Rolf sagde: "Jeg får ham til at tale."
Han satte fyren i en ambulance
og kørte ham rundt på basen i en time.
"Er du klar til at tale nu? Hvis ikke, så gasser vi dig."
Men han talte ikke, så de smækkede døren i,
og Rolf sagde: "Ivan, mere gas."
Han tændte en støvsuger og blæste støv gennem ventilationshullet,
og han troede, han blev gasset, for det var det, tyskerne gjorde.
Rolf lukkede ham ud og sagde:
"Er du klar til at tale med os nu?"
Og han talte.
Et af de store resultater i Postboks 1142 var,
at vi opdagede et anlæg,
hvor Hitler byggede V2-raketterne.
Wernher von Braun og hans forskerhold
arbejdede i en hemmelig underjordisk fabrik
kaldet Peenemünde.
Så vi scannede luftfotos og afhørte fanger,
og de fortalte os om det.
Vi fandt Peenemünde,
og vi bombede anlægget.
Jeg havde det godt med at vide, at det var et af resultaterne
fra Postboks 1142.
KRIGEN I EUROPA ER SLUT
I hele verden jubler folk over krigens afslutning i Europa.
Det er mere end fem år siden, Hitler marcherede ind i Polen.
År fulde af lidelse og død.
Nu er krigen mod Tyskland vundet.
I en symbolsk gestus
ødelægger amerikanske tropper nazisternes partiemblem.
Hændelsesforløbet var, for at holde kronologien,
at general Bissel samlede os i Pentagon
og sagde: "De herrer, jeg må gøre noget,
der er ulovligt, og som kan få mig i fængsel."
Der er hundredvis af tyske forskere,
og hvis vi ikke bringer dem ind i landet, går vi glip af al den teknologi.
Var de ikke officielt registrerede eller noget?
Nej, de var fjendtlige fremmede, som ikke måtte komme ind i krigstid.
General Bissel sagde: "Vi overtager en ø i Boston havn,
og vi importerer disse forskere ulovligt
og fører dem til øen, før immigrationsfolkene ser båden.
Så de kom over på troppetransportskibe.
Vi importerede flere hundrede mennesker ulovligt til øen.
Jeg husker tydeligt, da vi hentede Wernher von Braun
og de første af hans hold på 300 fra Peenemünde. Der var en storm.
Midt i regnen og den stive kuling
kom de ned ad stigen i en storm, der var for farlig for lodsbåden.
De kom af skibet og kom til øen.
Alle stirrede på de underlige fyre med læderjakker og sjove hatte.
Hvis man vil se stereotypen på en preusser,
høj, blond, blåøjet… For fanden, det var Wernher von Braun!
De var eliten inden for deres område,
og jeg ved ikke, hvor langt fremme vi var, men jeg kan forstå,
at vi havde meget lidt information om raketvidenskab.
Der var ingen tvivl om det.
Raketforskere,
der var essentielle for nazisternes krigsindsats,
blev nu essentielle for vores krigsindsats.
Pludselig ændredes hele aspektet af, hvad jeg lavede,
og vi kom frem til den egentlige mening
med min tilstedeværelse.
En slags værge og PR-mand.
Gør det behageligt for dem.
Det blev besluttet at gøre mig til moralofficer.
Hvilket er en latterlig titel.
Men nogen syntes, det kunne tjene et formål
at være sød ved dem.
Så kom spørgsmålet op, fordi jeg hadede tyskere.
Kunne jeg virkelig gøre det med følsomhed og så videre,
ikke bare gøre tingene blindt.
Til det svarede jeg:
"Jeg kan ikke svare, for jeg har aldrig gjort det før."
Vi fik at vide, at vi skulle afhøre folk
i venskabelige situationer som skak, bordtennis eller tennis.
Volleyball. De elskede volleyball.
KLAR TIL ALT!
Hesteskospil var ikke kendt i Tyskland. Jeg viste dem, hvordan man spillede.
Der var en almindelig rutine,
hvor jeg kom med aviser, blade, whisky.
Hvad fanden? Jeg troede ikke, jeg skulle kæmpe imod tyskerne,
som jeg hadede af hele mit hjerte,
på denne måde. Det var skørt.
Hvordan var det at tale med en tysk fange?
Jeg grinede med dem og lavede sjov med dem.
De skulle tro, jeg var på deres side, for jeg var født i Tyskland
og derfor måske venligt indstillet mod tyskerne.
Men jeg prøvede bare at manipulere dem.
Heinz Schlicke, da han kom, var han ung og sportsorienteret,
og nogen måtte gøre ting med ham, så det gjorde jeg.
Var han nazist? Ja, han var nazist. Han var i Peenemünde. Og?
Mit job var at se, hvad han kunne gøre for USA.
Vi havde et hemmeligt budget.
Når jeg skulle underholde forskerne,
gik jeg til oberst Dean og fik 50 eller 100 dollars,
og det betalte for det.
Vi brugte militærbusserne til at tage på natklubber, ud at spise,
og jeg betalte for alt.
Der var film i biografen og dem, der samarbejdede
fik lov til at se dem.
De satte nok pris på muligheden
for at se en amerikansk film.
De kunne lide at lære om Amerika, og de spurgte om Amerika.
Vi ville have dem til at kende amerikansk kultur.
Var dit job mere at få efterretning fra dem,
eller var det mere at eskortere dem rundt og holde dem glade?
Begge dele.
Den december sagde Wernher von Braun:
"Vinteren bliver hård i Europa,
og vi vil gerne sende pakker til vores familier
til julen."
Jeg sagde: "Jeg ser, hvad jeg kan gøre," og jeg gik til lejrchefen.
Han ringede til Pentagon, kom tilbage og sagde:
"Vi skal holde dem glade."
Så den følgende morgen mødte de op
i lange læderjakker,
som tyskerne havde på om vinteren.
De havde også tyrolerhatte på,
og i en af dem var der en lille fjer.
Jeg sagde: "For Guds skyld, ingen må vide, at I er her."
"Gider I gå tilbage og tage noget andet tøj på?"
Svaret var: "Vi har ikke andet tøj."
"Vi tager det på, vi har."
Jeg gik til kommandøren, og han sagde "Okay. Tag dem med."
Jeg fik tusind dollars,
og vi blev kørt til Lansburgh Brothers.
Lansburgh Brothers var det største stormagasin
i Washington, og jeg vidste, det var jødisk.
Så det gav mig en ond fornøjelse
at tage dem med til et jødisk stormagasin.
GLÆDELIG HANUKKAH
Hvad skal vi begynde med? Kaffe, te, chokolade til børnene.
Jeg sagde: "Hvad nu?"
Undertøj!
Jeg var 17 eller deromkring. Jeg havde aldrig købt undertøj.
Og her købte de fire tyske fyre
nu trusser til deres koner.
Endelig kom kvinden ud
og holdt en delikat nylontrusse op.
Jeg husker kun
Wernher von Braun, og han sagde:
"Nej!
Lavet af uld og med lange ben."
Folk stirrede selvfølgelig på de fire fyre,
der talte tysk og gik klædt på en sjov måde.
Jeg spurgte dem: "Hvad så nu?"
"Brystholdere."
Jeg har aldrig før købt brystholdere.
Vi var i gang med at lede efter brystholdere.
På det tidspunkt var folk blevet mistænksomme.
Militærpolitiet ankom, anholdt os…
…og vi blev kørt tilbage som kriminelle
til Postboks 1142.
Hvad fanden? Det glemmer man ikke,
og det kan man ikke bare finde på.
Man tager dem ud på en tur som i et normalt liv.
Tager til byen, spiser kage og drikker kaffe.
Helt normalt.
De er ikke fanger og bliver ikke fysisk afstraffet.
Tværtimod prøvede vi at vinde deres tillid.
Wernher von Braun udviklede V2-raketten,
der dræbte utallige mennesker.
Og nu skal han arbejde for os.
Han blev næsten behandlet som en helt.
Wernher var en visionær, men var han nazist? Jeg…
Han gjorde, hvad nazisterne ville, og det kom ham til gode.
Ideologisk var han interesseret i raketter og i at tage til månen.
Han var ikke interesseret i krig.
Ja, han lavede V2'erne, der bombede London, men…
Virkede han undskyldende for V1'erne eller V2'erne?
Hans holdning var, at det var et vigtigt fremskridt
mod at tage ud i rummet.
I en af de fabrikker, hvor de udviklede nogle af disse våben,
brugte de jøder, som var blevet arresteret af Gestapo.
Han vidste, hvad der foregik.
Wernher von Braun kendte godt til Auschwitz.
NAZI-MORDFABRIK
FØRSTE BILLEDER AF GRUSOMHEDERNE I NAZI-MORDLEJRENE.
FANGER BLIVER TORTURERET TIL DØDE AF FJENDEN…
HER ER SANDHEDEN!
For første gang ser Amerika,
hvad de troede var uhyrlig propaganda.
Her er dokumentation for massemordet.
General Eisenhower, en mand hærdet af krigens blod,
virker forfærdet over de utrolige syn.
Den frygteligste lejr var Buchenwald,
hvor kun 20.000 af de oprindelige 80.000 blev fundet i live.
Slavearbejdere arbejdede på V2-bomben
med fangenumre tatoveret på maven.
Rent massemord.
Mord, der tilsværter Tysklands navn for altid.
Vi var endnu ikke helt klar over
omfanget af det, der var sket
under naziregimet.
Jeg vidste det ikke dengang,
men min bedstefar, min onkel, min tante,
fætter og andre slægtninge
døde alle under Holocaust.
Som så mange andre.
Alle var i chok over det, der var sket.
Efter man har hørt, hvad der skete i Auschwitz,
er der ikke noget, der chokerer en mere.
Det ville ikke have hjulpet, hvis jeg havde talt om mine følelser,
klynket og grædt.
Det havde ikke hjulpet mine forældre.
Vi var næsten alle flygtet fra nazisterne.
Vi ville have foretrukket at behandle dem
som de krigsforbrydere, de var,
men når man er i hæren, følger man ordrer.
Jeg prøvede at undertrykke vreden,
for jeg ville ikke have været effektiv,
hvis jeg havde opført mig, som om jeg ville slå dem ihjel.
Det var mildt sagt ubehageligt.
Jeg havde nærmest lyst til at kaste op
af den simple grund, at jeg skulle være flink mod dem.
Det eneste spørgsmål, jeg stillede mig selv, var:
"Hvad gjorde de under krigen?"
Kan vi tale lidt mere om din rolle som moralofficer?
Kun moralofficeren oversatte prædikener til jul.
De sagde: "Det er jul, og vi vil gerne have en julemesse."
De fik et rum, som var meget privat.
De kom alle sammen.
Først var der den katolske prædiken
og derefter den protestantiske.
Og det var mit ansvar at oversætte disse to skide prædikener
fra engelsk til tysk.
De var meget tilfredse.
Faktisk var de så tilfredse, at de inviterede mig
til at have en drink med dem.
Det gjorde mig så arrig.
Jeg kunne ikke lave noget medmenneskelig med dem.
Bag min ryg kaldte de mig Der kleine Judenbube.
Den lille jødedreng.
I hverken drømme eller mareridt
kunne man have forestillet sig at blive moralofficer
for disse dyr.
Hadet i mig var så stærkt, at jeg ikke kunne modstå det.
For mit vedkommende var de røvhuller, som jeg ønskede ville dø.
Hvad troede du, der ville ske med dem?
Hvis de sendte os til Washington
for at købe julegaver til deres slægtninge,
ville de sandsynligvis ikke blive anklaget for forbrydelser.
Jeg gik nogle gange i seng og tænkte:
"Hvad laver jeg her?"
Jeg spekulerede på, om jeg kunne gå
til obersten og sige: "Jeg kan ikke det her."
Men man gjorde ikke sådan noget, når man var i hæren.
Og man gjorde ikke sådan noget,
når man lige var kommet som flygtning.
Vi hjalp den amerikanske regering med at få efterretninger,
og de kom i forskellige former.
Måske var 1142 begyndelsen
på en diplomatisk tilgang til efterretning.
Jeg vil sige noget,
som I selv må vælge, om I vil have med.
Vi var ikke kun interesserede i, hvad tyskerne kunne.
Vi var også interesserede i informationer om vores allierede på det tidspunkt,
Sovjetunionen.
Og det blev et vigtigt element.
Den gensidige mistanke
mellem den vestlige verden og den russiske verden
stammede fra før Anden Verdenskrig.
Washingtons nye politik
var at holde nyttige folk
fra at falde i Sovjetunionens hænder.
Der var kamp mellem Rusland og USA om,
hvem der kunne få flest tyske forskere.
Vi fik Wernher von Braun,
som var meget god at have.
Når mine forældre spurgte: "Hvad laver du?"
Brugte jeg igen og igen udtrykket: "Jeg forbereder Tredje Verdenskrig."
Efter min mening…
Jeg vil sige…
…at…
…Den Kolde Krig begyndte meget tidligere, end folk tror.
Uden at jeg vidste det, var det det, det handlede om.
Vi fik at vide, at de ikke var krigsfanger.
De var vores medarbejdere.
Faktisk modtog de diæter.
De blev lovet et hurtigt statsborgerskab,
og de blev også lovet, at deres familier kunne komme.
Vi tog os af deres familier.
I mange tilfælde blev de opfordret til at immigrere
for at blive amerikanske statsborgere.
Vi tilbød dem en fremtid.
Men mange af dem havde stærkt nazistiske baggrunde,
og vi var lidt foruroligede over,
at de ville få enorme muligheder for
at klare sig godt i USA.
Sikkert bedre end mange andre.
T-15 sekunder, intern styring.
12, 11, 10, 9…
Mange af dem blev sendt til Texas,
hvor de skulle arbejde på raketprogrammet.
Og det blev til Apollo-projektet,
der førte Amerika til at lande den første mand på månen.
Tænding påbegyndt.
Seks, fem, fire, tre, to, et, nul.
Alle motorer kører.
Så letter vi. Opsendelse begyndt 32 minutter over.
Apollo 11 opsendt.
Fri fra tårnet.
Okay, programmet kører.
Det går tilbage til spørgsmålet, om målet
helliger midlet.
Jeg vil sige, at hvis man gør det på denne måde,
så er det mål, man opnår,
ikke det værd.
SMUT TIL MARS, VON BRAUN
OVER 1600 TYSKE VIDENSKABSFOLK KOM TIL USA. MANGE BLEV HYRET AF CIA OG NASA.
DE BLEV ALDRIG ANKLAGET FOR KRIGSFORBRYDELSER.
Med jeres fortsatte støtte
vil jeg se jer i kredsløb med den nye rumstation.
Og måske en dag får vi en mand på Mars. Tak.
POSTBOKS 1142 BLEV REVET NED I 1946.
ALLE DOKUMENTER OG OPTAGELSER BLEV ØDELAGT ELLER GJORT HEMMELIGE.
DE JØDISKE SOLDATER FIK TAVSHEDSPLIGT.
MANGE TOG DERES HISTORIE MED SIG I GRAVEN.
PETER OG ARNO KUNNE FORTÆLLE DERES HISTORIE.
Tekster af: Martin Larsen