Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX DOKUMENTUMFILMJE
Szerintem… Minden rendben? Oké.
Röviden bemutatom, aztán kezdhetjük.
Dr. Henry Kolm otthonában vagyunk.
Alfred Bomberggel készítünk interjút.
John Gunther Dean nagykövet úrral beszélünk,
aki katonaként a 1142-es postafióknál szolgált.
Nem tudom, hogy ez mennyire titkos még.
Végül is háborús helyzet volt.
Nagyon komolyan vettem, és egyáltalán nem beszéltem róla.
Főleg a családomnak nem.
Megeskettek minket.
„Senkinek ne mondd el, hol vagy, vagy mit csinálsz.
A feleségednek és a szüleidnek se.
A nemzet sorsa múlik azon, hogy megtartod-e ezt a titkot.”
A 2. VH. SORÁN AZ USA FENNTARTOTT EGY TITKOS KATONAI TÁBORT,
AMELYET 50 ÉVIG TITOKBAN TARTOTTAK.
2006-BAN A NEMZETI PARK SZOLGÁLAT INTERJÚT KÉSZÍTETT AZ ITT SZOLGÁLÓKKAL…
Az első dolog, amire emlékszem, hogy elmondták,
egy helyre visznek, amiről kiderült, hogy az a 1142-es.
Egy buszra tereltek minket.
Be voltak deszkázva az ablakok.
Egyáltalán nem láttunk ki.
Hirtelen azt mondták: „Titkos megbízást kaptok.”
Mind azt vártuk, hogy Európába küldenek,
de elkülönítettek minket, és senki nem tudta, hova megyünk.
Washingtontól délre indultunk.
Nem értettem az egészet.
Úgy tűnt, mintha az lenne a cél, hogy előlem titkolják el a dolgokat.
Aztán ahogy mentünk,
megláttam egy nyílást a fák között.
Talán egy földút is volt ott, azt hiszem.
Mi folyik itt? Hova visznek?
Aztán letértünk az erdei főútról, és odaértünk
egy kis katonai létesítményhez.
Amikor végül megérkeztünk, a parancsnok azt mondta:
„Itt volnánk, srácok. Nem a tengerentúlra mentek.
Itt maradtok.”
Egyikünk kihajolt az ablakon, és megkérdezte a katonai rendőrt,
hogy hívják a helyet.
A rendőr válasza: „Sehogy!”.
Nem vagyok biztos abban, hogy a program kitalálói
tudták, hogy mit művelnek.
Nem volt előzménye az ilyesminek.
2006-OS NEMZETI PARK SZOLGÁLAT-INTERJÚK
Rendben, kezdjük el ma reggel,
és George, kérem, az alapinformációkkal kezdje!
Megadná a teljes nevét és a születési helyét?
George Weidingernek hívnak.
Ausztriában, Bécsben születtem 1923-ban,
és az utolsó Európából induló hajón
érkeztem az Egyesült Államokba 1939 decemberében.
Nagyon rémisztő időszak volt.
Minden bécsi zsinagógát felgyújtottak.
Sokakat koncentrációs táborba vittek.
Hitler ki akarta irtani a zsidókat. Teljesen meg akart szabadulni tőlünk.
Amint az országba érkeztem,
igényeltem az állampolgárságot,
így jogosulttá váltam arra, hogy a hadseregben szolgáljak.
Több százan voltunk ott.
Besorozott zsidók.
Az első kérdésük az volt,
hogy készen állunk-e, hogy új hazánkért, Amerikáért küzdjünk.
Erre ez volt a válasz: „Igen, bíró úr!”
Azokkal akartam lenni, akik készültek szarrá verni a németeket.
Szemet szemért.
Nem hinném, hogy bárkinek jobb oka lett volna bevonulni, mint nekem.
Én tudtam, hogy miért harcolunk.
Befejeztük a kiképzést.
Mindenkit szólítottak, csak engem nem.
Egy lépés előre!
Balra fordulj!
És elvonultak.
Csak én maradtam a mezőn.
Behívott az ezredes.
„Weiss, mondjon valamit németül!”
Egy híres Goethe-verset kezdtem szavalni.
„Ki vágtat éjen s viharon át ? Egy férfi…”
Ennyi elég volt neki. A 1142-be küldött.
Megállt a busz.
Először az tűnt föl, hogy nem volt valami katonás az a tábor.
Egy üdülőhelynek tűnt.
Volt úszómedencéjük és teniszpályáik.
Valahogy valószerűtlennek tűnt.
Nem tudtuk, hogy mi a fene az.
Azzal kezdték,
hogy itt nincs rendfokozatunk, se rangunk.
Senkinek nem beszélhetünk a munkánkról.
Ez egy hatalmas, titkos művelet volt.
Valójában fogolytábor volt, ugye?
Igen, nevezhetjük így is.
Ők nem így hívták. Hanem 1142-es postafióknak.
Több héttel később árulták csak el, hogy nácikat őrzünk majd.
Akkoriban a náci náci volt.
Minden német náci volt, és hogy idehozzák őket… Istenem!
Ha elfognak néhány német tisztet,
miért hoznák őket az Egyesült Államokba? Mi folyik itt?
A katonák különféle fegyvernemekhez tartoztak.
Tüzérség, gyalogság, SS.
Sokukat egyenesen a frontról hozták az elfogásuk után,
át se öltözhettek, így érkeztek a 1142-esbe.
Nem volt valami jó érzés.
Néhányuk valódi náci volt,
aki azonnal megölt volna, ha teheti.
Tudja, én zsidó vagyok. Ezt ők is tudták.
Mit mondtak önnek, mi lesz a feladata, a munkája?
Információk szerzése, amelyek segítik majd az USA-t.
EGYESÜLT HÍREK
Ahogy tovább tombol a háború Európában, új fenyegetéssel nézünk szembe.
Hitler titkos fegyverével, a V-2 rakétával.
A V-2-k rémületes pusztítást végeztek Londonban,
több mint 50 000 életet követelve.
Wernher von Braun, Hitler fő rakétatudósának célja,
hogy a rakéták következő generációja még távolabbra jusson.
A német rakétakészítés volt a legfejlettebb.
Attól tartottunk, hogy Hitler kifejleszt egy rakétát,
amely képes elérni New Yorkot vagy Washingtont.
Az az egész háború kimenetét megváltoztatta volna.
Parancsba kaptuk, hogy németül hallgassuk ki a német rabokat.
Ezt mondták:
„Ha valaki rakétát említ, jegyezzenek le mindent, amit mond!”
- Neve? - Buller.
Mondja el, hol vannak elrejtve a V-2-k!
A seggemben!
Emlékszem egy kihallgatásra 1944 szeptemberéből.
A fogoly azt mondta:
„Nem beszélhetek! A német hadsereg tisztje vagyok.
Csak a nevem és az azonosítóm kell, hogy megadjam.”
Azt válaszoltam,
hogy én meg egy német zsidó vagyok, akit elüldöztek otthonról,
és ha nem beszél,
vannak módszereink, hogy bosszút álljunk rajta és a családján.
Európai zsidó menekültként
ez volt a legbizarrabb megbízatás, amit kaphattam.
BIZALMAS
Egyszer volt egy Waffen-SS tiszt, aki nem volt hajlandó beszélni.
Rolf azt mondta, ő szóra bírja.
Egy mentőautóba ültette,
és egy órán át furikázott vele a bázis körül.
„Készen áll, hogy beszéljen?
Mert ha nem, akkor elgázosítjuk.”
De nem beszélt. Szóval rácsapták az ajtót,
és Rolf azt mondta: „Ivan, több gázt!”.
Bekapcsolt egy porszívót, és port fújt be a szellőzőnyíláson,
az SS meg azt hitte, hogy elgázosítják, mint a németek.
Rolf egy idő után kiengedte,
és megkérdezte, hogy kész-e már beszélni.
És beszélt.
A 1142-es postafiók egyik legnagyobb sikere
az volt, hogy fölfedeztünk egy helyszínt,
ahol Hitler a V-2 rakétákat építtette.
Wernher von Braun és tudósai
egy titkos földalatti létesítményben dolgoztak,
a Peenemündében.
Átnéztük a légi fotókat és kihallgattuk a foglyokat,
akik mindent elmeséltek róla.
Miután megtaláltuk Peenemündét,
már le tudták bombázni a létesítményt.
Jó érzéssel töltött el, hogy ehhez is
a 1142-es postafiók munkája vezetett.
VÉGE A HÁBORÚNAK EURÓPÁBAN
Világszerte tömegek ünneplik az európai háború végét.
Több mint öt éve rohanta le Hitler Lengyelországot.
Szenvedéssel, halállal teli évek voltak ezek.
Mára megnyertük a háborút Németország ellen.
Szimbolikus gesztusként amerikai katonák pusztítják el a náci párt jelképét.
Az események sorrendje, csak hogy tisztán lássunk,
az volt, hogy Bissel tábornok behívott a Pentagonba,
és elmondta, hogy illegális lépésre készül,
ami lehet, hogy börtönbe juttatja őt.
Több száz német tudós van,
akiknek a technológiai tudását, ha nem hozzuk őket haza, elveszítjük.
Tehát nem voltak hivatalosan nyilván tartva?
Ellenséges ország polgáraiként háborúban nem léphettek az országba.
Bissel tábornok azt mondta, elfoglal egy szigetet a bostoni öbölben,
illegálisan behozzuk a tudósokat, és azelőtt a szigetre visszük őket,
hogy a bevándorlási hivatal emberei meglátják a hajót.
Csapatszállító hajókkal hozták őket.
Több száz embert hoztunk illegálisan a szigetre.
Jól emlékszem arra, amikor összeszedtük Wernher von Braunt
és az elsőket a 300 peenemündei embere közül. Vihar tombolt.
Ömlött az eső és üvöltött a szél,
a révhajó, amiről leereszkedtek, alig bírta a vihart.
Leszálltak a hajóról, és a szigetre léptek.
Mindenki megbámulta a fura embereket
a bőrkabátjukban és a fura sapkájukban.
Ha láttam valaha sztereotip poroszt,
aki magas, szőke, kék szemű, Wernher von Braun az volt.
Volt egy rétegük, akiket nagyra tartottunk,
és nem tudom, hogy mi mit értünk el, de amennyire értem,
a rakétakészítésről keveset tudtunk.
Ez kétségtelen.
A nácik háborús sikeréhez
nélkülözhetetlen rakétatudósok
ekkor a mi háborús sikerünkhöz váltak nélkülözhetetlenné.
Hirtelen teljesen átalakult a feladatom,
és ekkor kezdődött az, ami az ottlétem igazi célja lehetett.
Lényegében kísérő, PR-os voltam.
Aki a kényelmükért felelt.
Engem tettek meg hangulatfelelősnek.
Ami egy röhejes cím.
De valaki úgy gondolta, hogy hasznos lehet,
ha kedvesek vagyunk velük.
Aztán fölmerült a kérdés, mert borzasztóan utáltam a németeket,
hogy tényleg érzékenyen tudnám-e csinálni, satöbbi, satöbbi,
és nem csak vakon tenni a dolgom.
Erre azt válaszoltam:
„Nem tudok válaszolni, mert még soha sem próbáltam”.
Azt mondták, hogy a kihallgatást
barátságos környezettben, sakk- vagy teniszmeccsnek álcázva végezzük.
Vagy röplabdának. Imádták a röplabdát.
Megmutattam nekik a patkódobálást, amit Németországban nem ismertek.
Volt egy megszokott napirendünk,
újságokat, folyóiratokat, whiskey-t vittem nekik.
Mi a fene ez? Nem gondoltam, hogy így küzdök majd a németek ellen,
akiket minden zsigeremmel gyűlöltem,
hogy ez lesz a vége. Őrület volt.
Milyen érzés volt önnek egy német rabbal beszélni?
Nevetgéltünk, viccelődtünk.
Azt akartam, hogy azt érezzék, hogy mivel Németországban születtem,
az oldalukon állok, talán a németek felé húz a szívem.
De csak meg akartam puhítani őket.
Amikor a fiatal és sportos Heinz Schlicke megérkezett,
kellett neki egy edzőpartner, ami végül én lettem.
Náci volt? Igen, náci volt. Peenemündéből jött, és akkor?
Az én feladatom az volt, hogy kiderítsem, mit tehet az USA-ért.
Volt egy titkos pénzalapunk.
Amikor én voltam beosztva a tudósok szórakoztatására,
kaptam Dean ezredestől 50 vagy 100 dollárt,
abból álltam az estét.
Katonai busszal mentünk klubokba, vacsorázni,
és mindent én fizettem.
Azok, akik együttműködtek velünk,
moziba is járhattak.
Szerintem örültek,
hogy amerikai filmeket nézhetnek.
Tanulni akartak Amerikáról, sokat kérdeztek az országról.
Azt akartuk, hogy ismerjék meg az amerikai kultúrát.
Az volt a fontosabb feladata, hogy információkat szerezzen tőlük,
vagy hogy kísérje és szórakoztassa őket?
Mindkettő.
Decemberben Wernher von Braun azt mondta,
hogy nagyon keménynek ígérkezik a tél Európában,
és karácsonyi csomagokat küldenének a családjuknak.
Mondtam, hogy utánanézek, és a parancsnokhoz fordultam.
Ő felhívta a Pentagont, majd azt mondta: „Tegyük, amit kérnek”.
Így másnap reggel megjelentek,
és mind a hosszú bőrkabátot viselték,
amit a németek télen hordanak.
Tiroli kalap volt rajtuk,
egyikükében egy kis toll is volt.
Mondtam, hogy senki nem tudhatja meg, hogy itt vannak.
Megkértem őket, hogy öltözzenek át.
De nem volt más ruhájuk.
„Azt viseljük, ami van.”
A parancsnok elküldött velük.
Ezer dollárt kaptam,
és elvittek a Lansburgh Brothers boltba.
A Lansburgh volt a legnagyobb washingtoni áruház,
és tudtam, hogy a tulajok zsidók.
Örömöt leltem abban,
hogy egy zsidó áruházba vittem őket.
Hogy mivel kezdtünk? Kávéval, teával, csokoládéval a gyerekeknek.
Kérdeztem, hogy mi következzen. „Fehérnemű!”
Tizenhét éves lehettem. Soha nem vettem még fehérneműt.
És ott álltam ezzel a négy némettel,
aki bugyit rendelt a feleségének.
Végül kijött az eladó hölgy
egy csinos nejlonbugyival.
Már csak Wernher von Braunra emlékszem, aki azt mondta:
„Nem! Gyapjú kell,
hosszú szárú.”
Közben mindenki bámulta ezt a négy, németül beszélő, furán öltözött fickót.
Kérdeztem, hogy mivel folytassuk.
„Melltartókkal.”
Azelőtt soha nem vettem melltartót.
Szóval épp a melltartókat nézegettük.
De ekkor már mutogattak az emberek.
Letartóztatott a katonai rendőrség…
és rabként szállítottak vissza
a 1142-es postafiókhoz.
Mi a fene volt ez? Felejthetetlen az ilyen,
és kitalálni se lehetne.
Kivittük őket egy körre, hogy normális életük legyen.
Sétáltunk a városban, süteményt ettünk, kávéztunk.
Csak normálisan.
Nem rabok voltak, akiken testi fenyítést alkalmaznak.
Épp ellenkezőleg, meg akartuk őket nyerni.
Wernher von Braun fejlesztette ki a V-2 rakétát,
amivel számtalan embert öltek meg.
És most nekünk fog dolgozni.
Szinte hősként kezelték.
Wernher egy látnok volt, és hogy náci volt-e? Szerintem…
Azt tette, amit a nácik akartak, és neki is érdekében állt.
Ideológiailag a rakéták és a holdra szállás érdekelték.
A háború igazából nem foglalkoztatta.
Igen, ő alkotta meg a Londont bombázó V-2-eseket, de…
Sajnálta, bánta a V-1 és V-2 rakétákat?
Úgy állt hozzá, hogy ez fontos lépés
az űrbe vezető úton.
Az egyik gyárban, ahol ezeket a fegyvereket fejlesztették,
a Gestapo által letartóztatott zsidókat dolgoztattak.
Tudta, hogy mi folyik ott.
Wernher von Braun tudott Auschwitzról.
NÁCI HALÁLGYÁRAK!
AZ ELSŐ HÍRADÓFELVÉTELEK A NÁCI HALÁLTÁBOROKRÓL.
RABOKAT KÍNOZ HALÁLRA A BESTIÁLIS ELLENSÉG…
ITT AZ IGAZSÁG!
Amerika először el se hiszi azt,
amit addig lehetetlen propagandának hitt.
Itt látható a tömeggyilkosság dokumentált bizonyítéka.
A vérben és háborúban edzett Eisenhower tábornok
is elhűlt ettől a hihetetlen látványtól.
A legrettenetesebb tábor a buchenwaldi volt,
amit a 80 000 rabból csak 20 000 élt túl.
A V-2-es bombán rabszolgák dolgoztak, akiknek a hasára tetoválták a számát.
Színtiszta tömeggyilkosság.
Gyilkosság, amely az idők végezetéig befeketíti Németország nevét.
Még nem voltunk tisztában
a náci rezsim alatt elkövetett
rettenetek mértékével.
Akkor még nem tudtam,
de a nagyapámat, egy nagybátyámat, egy nagynénémet,
egy unokatestvéremet, és más rokonaimat
megölték a holokauszt során.
Mint oly sok más embert.
Mindnyájunkat sokkolta, ami történt.
Aki hallott Auschwitzról,
azt már nem sok minden tudja felkavarni.
Nem hinném, hogy segített volna, ha beszélek az érzéseimről,
ha üvöltök és sírok.
A szüleimen biztosan nem segített volna.
Majdnem mind a nácik elől menekültünk.
Szívesebben kezeltük volna őket
a háborús bűnösökként, amik voltak,
de katonaként az ember a parancsot követi.
Próbáltam elfojtani a haragot,
mert nem lettem volna túl hatékony,
ha úgy viselkedem, mint aki meg akarja ölni őket.
Enyhén szólva kellemetlen volt.
El tudtam volna hányni magam,
csak mert kedvesnek kellett lennem ezekkel.
És csak azt kérdezgettem magamtól,
hogy mit tettek a háború alatt.
Beszélhetnénk még a szerepéről hangulatfelelősként?
Csak a hangulatfelelős tolmácsolhatta a karácsonyi misét.
Kérték, hogy elmehessenek egy karácsonyi misére.
Kaptak egy teljesen elzárt termet.
Mind eljöttek.
Először katolikus misét celebráltak,
majd protestáns istentiszteletet.
És az én feladatom volt,
hogy tolmácsoljam a két kurva szertartást
angolról németre.
Elégedettek voltak.
Annyira, hogy meghívtak,
hogy igyak velük.
Őrjítő volt.
Nem tudtam emberként viselkedni velük. Nem ment.
A hátam mögött úgy neveztek: Der kleine Judenbube.
A zsidó kisfiú.
A legvadabb álmomban vagy rémálmomban
se vártam, hogy a hangulatfelelőse leszek
ezeknek a magas rangú állatoknak.
Olyan erős volt bennem a gyűlölet, hogy nem tudtam ellenállni neki.
Mert szerintem ezek a rohadékok halált érdemeltek.
Mit gondolt, mi történik majd ezekkel az emberekkel?
Ha Washingtonba küldtek velük,
hogy karácsonyi ajándékot vegyünk a rokonaiknak,
nem volt valószínű, hogy bármivel megvádolják őket.
Esténként néha azon morfondíroztam,
hogy mit keresek ott.
Hogy vajon odamehetek-e
a táborvezető ezredeshez azzal,
hogy nem megy ez nekem.
De a seregben nem csinál ilyesmit az ember.
És akkor se csinál ilyesmit az ember,
ha nemrég érkezett menekült.
Segíteni próbáltuk az USA kormányát az információgyűjtésben,
és az több formában érkezett.
Talán a 1142 volt a kezdete
az információszerzés diplomatikus megközelítésének.
Mondok valamit,
amiről eldönthetik, hogy megtartják-e.
Nem csak az érdekelt minket, hogy a németek mire képesek,
de az akkori szövetségesünk is érdekelt,
a Szovjetunió.
Ez fontos elemmé vált.
A kölcsönös bizalmatlanság
a nyugati világ és az orosz világ közt
már a II. világháború előtt is fennállt.
Az új washingtoni irányelv az volt,
hogy akadályozzuk meg, hogy a hasznos embereket
a Szovjetunió kaparintsa meg.
Csata zajlott Oroszország és az USA között,
hogy ki szerzi meg a legtöbb német tudóst.
Nekünk jutott Wernher von Braun,
aki jó zsákmány volt.
Amikor a szüleim megkérdezték, hogy mit csinálok, mindig úgy fogalmaztam,
hogy a harmadik világháborúra készülök.
Úgy ítélem…
Szerintem…
a…
hidegháború jóval korábban kezdődött, mint bárki gondolná manapság.
Nem tudtam róla, de a munkám igazából erről szólt.
Azt mondták nekünk, hogy ők nem hadifoglyok.
Hanem az alkalmazottaink.
Napidíjat kaptak.
Gyors honosítást ígértek nekik,
és azt, hogy a családjuk is utánuk jöhet.
Gondoskodtunk a családjukról.
Sokszor bátorították őket a bevándorlásra.
Hogy amerikai állampolgárrá váljanak.
Jövőt ajánlottunk nekik.
De sokuknak erős náci kötődése volt.
és aggasztott minket,
hogy ilyen remek lehetőségeket kaptak, hogy az USA-ban éljenek.
Jobb körülmények közt, mint sokan mások.
T mínusz 15 másodperc, belső irányítás.
12, 11, 10, 9…
Aztán sokukat Texasba vitték,
ahol a rakétaprogramon dolgoztak.
Abból lett az Apollo-program,
amelynek keretében az USA a Holdra juttatta az első embert.
Gyújtási szekvencia indul.
Hat, öt, négy, három, kettő, egy, nulla.
Minden hajtómű jár.
Felszállás! Felszállás egész után 32 perccel.
Az Apollo-11 felszállt.
A torony tiszta.
Oké, jöhet a forgási program.
Az egész lényege az a kérdés, hogy tehetünk-e rossz dolgokat
jó célok elérése érdekében.
Szerintem ha így teszünk,
akkor az elért cél
nem éri meg.
IRÁNY A MARS, VON BRAUN!
TÖBB MINT 1600 NÉMET TUDÓST VITTEK AZ USA-BA.
SOKUKAT A CIA VAGY A NASA ALKALMAZTA.
A NÁCI HÁBORÚS BŰNÖKBEN VALÓ RÉSZVÉTELÜKÉRT NEM EMELTEK VÁDAT ELLENÜK
A további támogatásukkal találkozunk a Föld körüli pályán, az új űrállomáson.
És talán egy nap a Marsra szállunk. Köszönöm.
A 1142-ES POSTAFIÓKOT 1946-BAN LEBONTOTTÁK.
MINDEN DOKUMENTUMOT ÉS FELVÉTELT ELPUSZTÍTOTTAK VAGY TITKOSÍTOTTAK.
A ZSIDÓ KATONÁKAT TITOKTARTÁSRA ESKETTÉK FEL.
SOKAN A SÍRBA VITTÉK A TÖRTÉNETÜKET.
PETER ÉS ARNO MÉG ÉLETBEN VANNAK, ÍGY EL TUDJÁK MESÉLNI SAJÁTJUKAT.
A feliratot fordította: Kalmár Dávid