Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
‎Suntem gata, amice? Super!
‎Fac o scurtă prezentare ‎și începem imediat.
‎Suntem acasă la doctorul Henry Kolm.
‎Îl intervievăm pe domnul Alfred Bomberg.
‎Îl intervievăm ‎pe ambasadorul John Gunther Dean,
‎un veteran care a fost în serviciu ‎la PO Box 1142.
‎Nu știu în ce măsură e secretizat.
‎La urma urmei, e din vremea războiului.
‎Am luat lucrurile în serios ‎și n-am vorbit despre asta.
‎În niciun caz cu familia.
‎Trebuia să jurăm.
‎„Nu spuneți nimănui ‎unde sunteți sau ce faceți.
‎Nici măcar soției sau părinților.
‎Soarta națiunii depinde de voi, ‎să păstrați secretul.”
‎ÎN AL DOILEA RĂZBOI MONDIAL,
‎SUA AVEA O TABĂRĂ SECRETĂ ‎LÂNGĂ WASHINGTON, DC.
‎A FOST SECRETĂ PESTE 50 DE ANI.
‎ÎN 2006, SERVICIUL PARCULUI NAȚIONAL ‎A LUAT INTERVIURI VETERANILOR…
‎Prima mea amintire este ‎de când ni s-a spus
‎că vom fi duși ‎la ceea ce s-a dovedit a fi 1142.
‎Ne-au urcat într-un autobuz.
‎Toate ferestrele erau acoperite ‎cu scânduri.
‎Nu se vedea absolut nimic.
‎Ne-au spus:
‎„Vă vom trimite într-o misiune secretă.”
‎Toți credeam că plecam în Europa,
‎dar am ieșit de pe șoseaua principală ‎și nu știam unde vom merge.
‎Pornisem de la sud de Washington.
‎Mă întrebam: „Ce se petrece?”
‎Prin tot ce făceau parcă încercau
‎să-mi ascundă informații.
‎Eram pe drum
‎și am văzut un luminiș printre copaci.
‎Și cred că era și un drum de pământ.
‎„Unde mă duc?”
‎Apoi, am ieșit de pe autostradă
‎și am ajuns la o mică
‎unitate militară.
‎Am ajuns, în cele din urmă, ‎iar comandantul ne-a zis:
‎„Am ajuns, băieți. ‎Nu mergeți în străinătate.
‎Rămâneți chiar aici.”
‎Un băiat s-a aplecat pe geam ‎și a întrebat un ofițer:
‎„Cum se numește locul acesta?”
‎Iar ofițerul i-a răspuns: „Nimic!”
‎Nu sunt sigur dacă cei ‎care au pus bazele programului
‎aveau habar ce făceam noi.
‎Nu exista precedent ‎pentru rahatul ăsta. Nu-i așa?
‎Trecem la treabă și începem de dimineață.
‎George, dacă ai putea începe ‎cu niște informații de bază.
‎Poți să ne spui numele complet ‎și locul nașterii?
‎Mă numesc George Weidinger.
‎M-am născut în Viena, Austria, în 1923
‎și am fugit în Statele Unite
‎pe ultimul vas dinspre Europa, ‎în decembrie 1939.
‎A fost foarte înspăimântător pentru mine.
‎Toate sinagogile din Viena ‎fuseseră incendiate.
‎Mulți fuseseră trimiși ‎în lagăre de concentrare.
‎A fost ideea lui Hitler ‎să extermine evreii.
‎Să scape complet de noi.
‎Imediat ce am ajuns în țară,
‎am depus cerere de cetățenie,
‎ceea ce îți permite ‎să te înrolezi în armată.
‎Eram sute de oameni.
‎Evrei care fuseseră chemați în armată.
‎Iar prima lor întrebare era:
‎„Ești gata să lupți ‎pentru noua ta țară, pentru America?”
‎Iar noi spuneam: „Da, Onorată instanță!”
‎Și eram de partea celor care urmau
‎să-i caftească pe nemți.
‎Ochi pentru ochi.
‎Nu cred că cineva avea un motiv mai bun
‎decât mine să se înroleze în armată.
‎Care să știe pentru ce luptăm.
‎Ne terminaserăm instruirea.
‎Toți fuseseră strigați, mai puțin eu.
‎Un pas în față.
‎Stânga!
‎Și au plecat în marș.
‎Eu eram singurul rămas pe teren.
‎Apoi, m-a chemat colonelul.
‎„Weiss, spune ceva în germană.”
‎Și le-am recitat un poem renumit ‎de-al lui Goethe.
‎„Dar cine gonește prin noapte și vânt?”
‎„Un tată…”
‎Mi-a zis: „Bine. Ajunge. ‎Tu pleci la 1142.”
‎Autobuzul s-a oprit.
‎Primul lucru pe care l-am văzut a fost ‎că nu părea o tabără militară.
‎Arăta ca un club.
‎Avea piscină și terenuri de tenis.
‎Aș spunea că nu părea real.
‎Nu știam ce naiba era.
‎Mi s-a zis imediat:
‎„Aici nu ai grad, nu ai rang.
‎Nu poți spune nimănui ce faci.”
‎Era o operațiune secretă importantă.
‎Era o tabără de prizonieri. Nu?
‎Dacă așa vreți s-o numiți.
‎Ei nu îi spuneau așa. ‎Numele locului era PO Box 1142.
‎A durat câteva săptămâni
‎până ne-au spus ‎că vor veni oamenii aceia, naziștii.
‎La acea vreme, nazistul era nazist.
‎Un neamț era nazist, iar ideea ‎de a-i aduce aici… Dumnezeule mare!
‎După ce ai capturat niște ofițeri germani,
‎nu trebuie să-i aduci în Statele Unite. ‎Ce se întâmplă aici?
‎Erau soldați din toate sectoarele.
‎Artilerie, infanterie, SS.
‎Mulți fuseseră transferați direct ‎de pe front, unde fuseseră capturați
‎și au ajuns la 1142 ‎fără să-și schimbe hainele măcar.
‎Nu era un sentiment plăcut.
‎Unii erau naziști adevărați
‎și te-ar fi omorât pe loc ‎dacă ar fi putut.
‎Știți, sunt evreu. Și ei știau asta.
‎Care ți s-a zis că va fi rolul tău acolo,
‎misiunea ta acolo?
‎Să obțin informații ‎care să ajute Statele Unite.
‎JURNAL DE RĂZBOI
‎Pe măsură ce războiul din Europa continuă, ‎Aliații se confruntă cu un alt pericol.
‎Arma secretă a lui Hitler, rachetele V-2.
‎Rachetele V-2 au semănat teroare ‎asupra Londrei,
‎luând 50.000 de vieți omenești.
‎Wernher von Braun, ‎constructorul de rachete al lui Hitler
‎vrea ca următoarea generație de rachete ‎să atingă distanțe și mai mari.
‎Nemții aveau cea mai avansată tehnologie ‎a rachetelor.
‎Iar riscul major era ‎că Hitler putea să conceapă
‎o rachetă destul de puternică ‎ca să ajungă la New York sau Washington.
‎Acest lucru ar fi schimbat ‎cursul războiului.
‎Ni se ordonase să folosim germana ‎ca să interogăm prizonierii nemți.
‎Ordinul era:
‎„Dacă cineva menționează rachete, ‎înregistrează tot ce spune.”
‎- Cum te numești? ‎- Buller.
‎Spune-mi unde sunt ascunse rachetele V-2.
‎La mine în cur.
‎Țin minte un interogatoriu ‎din septembrie 1944.
‎Prizonierul mi-a spus:
‎„Nu pot vorbi!
‎Sunt ofițer în armata germană.
‎Nu trebuie să-ți dau ‎decât numele și indicativul.”
‎Apoi, i-am zis:
‎„Sunt un neamț evreu ‎care a fost expulzat din Germania,
‎iar dacă nu vorbești,
‎avem metode să ajungem la tine ‎și la familia ta.”
‎Fiind un refugiat evreu din Europa,
‎misiunea mai bizară ca asta ‎nu puteai să primești.
‎SECRET
‎Odată, era un tip de la Waffen-SS ‎care nu voia să vorbească.
‎Rolf a zis: „Îl rezolv eu.”
‎L-a urcat într-o ambulanță
‎și a condus prin bază timp de o oră.
‎„Acum ești gata să vorbești?
‎Dacă nu o faci, te gazăm.”
‎Dar n-a vorbit. Așa că au trântit ușa,
‎iar Rolf a zis: „Ivan, mai mult gaz.”
‎Au pornit un aspirator ‎și au suflat praf prin ventilație,
‎iar el a crezut că era gazat, ‎fiindcă asta făceau nemții.
‎Rolf l-a lăsat să iasă și i-a zis:
‎„Acum ești gata să vorbești cu noi?”
‎Și a ciripit.
‎Una dintre marile realizări ‎ale PO Box 1142
‎a fost faptul că am descoperit o locație
‎unde Hitler construia rachete V-2.
‎Wernher von Braun și echipa sa de savanți
‎lucrau într-o fabrică subterană secretă
‎numită „Peenemünde.”
‎Am scrutat fotografiile aeriene, ‎am interogat prizonierii
‎și ne-au spus totul.
‎După ce au găsit Peenemünde,
‎locul a fost bombardat.
‎Mi-a părut bine ‎că a fost una dintre realizările
‎PO Box 1142..
‎RĂZBOIUL SE ÎNCHEIE ÎN EUROPA
‎În toată lumea, mulțimile aplaudă ‎sfârșitul războiului în Europa.
‎Au trecut peste cinci ani ‎de la intrarea lui Hitler în Polonia.
‎Ani plini de suferință și moarte.
‎Războiul împotriva Germaniei ‎a fost câștigat.
‎Într-un gest simbolic, trupele americane ‎distrug emblema partidului nazist.
‎În succesiunea evenimentelor, ‎ca să păstrăm cronologia faptelor,
‎generalul Bissel ne-a chemat la Pentagon
‎și ne-a zis: ‎„Domnilor, trebuie să fac ceva ilegal
‎și pentru care mă va paște închisoarea.
‎Sunt sute de savanți germani
‎și dacă nu-i aducem în țară,
‎vom pierde toată tehnologia lor.”
‎Nu se înregistra venirea lor sau nimic?
‎Nu, erau inamici străini
‎care nu aveau voie pe timp de război.
‎Generalul Bissel a spus: „Vom prelua ‎o insulă din portul Boston
‎și transferăm savanții ilegal,
‎îi aducem pe insulă
‎înainte ca Imigrările să vadă nava.
‎Acești oameni au venit pe nave militare.
‎Am transferat ilegal ‎câteva sute de oameni pe insulă.
‎Țin minte când l-am preluat ‎pe Wernher von Braun
‎și echipa sa de cei 300 de oameni ‎de la Peenemünde. Era furtună.
‎Pe o furtună și ploaie torențială
‎au fost coborâți pe scară, pe o furtună ‎prea năprasnică pentru pilotină.
‎Au coborât de pe navă ‎și au venit pe insulă.
‎Toți se holbau la acești ciudați
‎cu haine de piele și pălării caraghioase.
‎Dacă voiai să vezi stereotipul prusacului,
‎înalt, blond cu ochi albaștri… ‎La naiba, acela era Wernher von Braun!
‎Erau un grup de oameni ‎despre care aveam o părere bună,
‎nu știu cât de avansați eram, ‎dar, din câte am înțeles,
‎aveam puține informații ‎despre tehnologia rachetelor.
‎Fără îndoială.
‎Specialiștii în rachete
‎care fuseseră cruciali ‎pentru efortul de război al naziștilor
‎acum deveneau cruciali pentru al nostru.
‎Dintr-odată, întregul aspect ‎a ceea ce aveam de făcut s-a schimbat
‎și am trecut la adevăratul scop
‎al prezenței mele acolo.
‎Un fel de escortă, de mediator.
‎Să-i fac să se simtă bine.
‎Au hotărât să mă facă ofițerul ‎care ridică moralul.
‎Era un post ridicol.
‎Dar cineva s-a gândit că ar putea fi util
‎să se comporte frumos cu ei.
‎Apoi, a apărut întrebarea, ‎fiindcă îi uram foarte mult pe nemți.
‎Dacă pot s-o fac ‎cu sensibilitate și tot așa
‎și nu doar să-mi fac treaba orbește.
‎Atunci, am spus:
‎„Nu pot răspunde, n-am mai făcut asta.”
‎Ni s-a spus că trebuie să interogăm lumea
‎sub pretextul amical al unui joc de șah, ‎meci de ping-pong, de tenis.
‎Jucam volei. Adorau voleiul.
‎Nu știau de jocul cu inelele în Germania. ‎I-am învățat să joace.
‎Era o rutină
‎să le duc ziare, reviste, niște whisky.
‎Ce naiba? ‎Nu credeam că voi lupta cu nemții,
‎pe care îi uram din tot sufletul,
‎încât să ajung așa. Era o nebunie.
‎Cum te simțeai să vorbești ‎cu un prizonier german?
‎Râdeam cu ei, glumeam cu ei.
‎Voiam să simtă că eram de partea lor ‎fiindcă mă născusem în Germania
‎și că poate favorizam nemții.
‎Dar doar încercam să-i înduplec.
‎Când a venit, Heinz Schlicke era ‎un tânăr preocupat de sport
‎și cineva trebuia să meargă cu el, ‎așa că am mers eu.
‎Era nazist? Da, era nazist. ‎Fusese la Peenemünde, și ce?
‎Misiunea mea era să aflu ‎ce poate face pentru Statele Unite.
‎Aveam un fond secret.
‎Când eram programat să distrez savanții,
‎mergeam la colonelul Dean ‎și luam 50 sau 100 de dolari
‎și plăteam pentru tot.
‎Foloseam un autobuz militar ‎ca să-i duc în cluburi de noapte, la cină
‎și plăteam pentru tot.
‎La acea vreme, se puneau filme, ‎iar cei care cooperau
‎aveau voie să le vizioneze.
‎Și cred că probabil au apreciat ocazia
‎de a urmări un film american.
‎Le plăcea să afle despre America ‎și au întrebat despre America.
‎Voiam ca ei să cunoască cultura americană.
‎Sarcina ta era mai mult ‎să obții informații de la ei
‎sau să-i însoțești, să le faci pe plac?
‎Ambele.
‎În decembrie, Wernher von Braun a spus:
‎„Iarna o să fie foarte aspră în Europa
‎și am vrea să trimitem pachete ‎familiilor noastre
‎de sărbători.”
‎Le-am spus că o să încerc ‎și am mers la comandant.
‎A sunat la Pentagon, s-a întors și a zis:
‎„Le facem pe plac.”
‎În dimineața următoare, au apărut…
‎îmbrăcați în haine lungi de piele,
‎cum poartă nemții iarna.
‎Aveau și pălării bavareze,
‎iar unul avea o pană la ea.
‎Le-am zis: „Pentru Dumnezeu, ‎nu trebuie să se afle că sunteți aici!
‎Vă duceți să vă schimbați, vă rog?”
‎Au zis că n-au alte haine.
‎„Purtăm ce avem pe noi.”
‎Am mers la comandant ‎și a zis: „Bine, du-i.”
‎Mi se dăduse o mie de dolari
‎și fuseserăm conduși ‎la Lansburgh Brothers.
‎Lansburgh Brothers era ‎cel mai mare magazin
‎din Washington, DC ‎și știam că era evreiesc.
‎Am avut o plăcere drăcească
‎să-i duc într-un magazin evreiesc.
‎Cu ce începem? ‎Cafea, ceai, ciocolată pentru copii.
‎Le-am zis: „Altceva?”
‎Lenjerie!
‎Aveam vreo 17 ani. ‎Nu cumpărasem niciodată lenjerie intimă.
‎Erau patru nemți
‎care dădeau comandă ‎de chiloți pentru soții.
‎A apărut vânzătoarea
‎cu o pereche delicată din perlon.
‎Mi-l amintesc doar
‎pe Wernher von Braun și a zis:
‎„Nu! Din lână!
‎Și cu craci!”
‎Bineînțeles că lumea se holba ‎la acești patru indivizi
‎care vorbeau germană ‎și erau îmbrăcați ciudat.
‎I-am întrebat: „Altceva?”
‎„Sutiene.”
‎Nu mai cumpărasem niciodată sutiene.
‎Eram pe cale să căutăm sutiene.
‎Dar deja lumea ne luase la ochi.
‎Ne-a arestat poliția militară
‎și ne-au dus înapoi cu toată pompa
‎la PO Box 1142.
‎Ce naiba? N-ai cum să uiți
‎și nici să inventezi așa ceva.
‎I-ai plimbat cu mașina ‎și le-ai oferit o viață normală.
‎I-ai scos în oraș ‎la o cafea și o prăjitură.
‎Să pară normal.
‎Nu sunt prizonieri ‎care primesc pedepse corporale.
‎Din contră, am încercat să-i atragem.
‎Wernher von Braun a conceput racheta V-2
‎care a luat nenumărate vieți.
‎Și urma să lucreze pentru noi.
‎Era tratat aproape ca un erou.
‎Wernher era un vizionar și era nazist? Eu…
‎A făcut ce au vrut naziștii ‎și asta a fost în favoarea lui.
‎La nivel ideologic, era interesat ‎de rachete și de aselenizare.
‎Nu era interesat de război.
‎Da, a construit rachetele V-2 ‎care au bombardat Londra și toate cele…
‎Părea spășit pentru rachetele V-1 și V-2?
‎Atitudinea lui sugera ‎că era un progres important
‎din perspectiva mersului în spațiu.
‎Într-una din fabricile ‎în care erau construite
‎aceste arme,
‎foloseau evrei ‎care fuseseră arestați de Gestapo.
‎El știa ce se petrece.
‎Wernher von Braun știa ‎că exista un Auschwitz.
‎ROȚILE NAZISTE ALE MORȚII
‎PRIMUL JURNAL AL ATROCITĂȚILOR ‎DIN LAGĂRELE NAZISTE.
‎PRIZONIERI TORTURAȚI DE UN INAMIC SĂLBATIC
‎IATĂ ADEVĂRUL!
‎Pentru prima oară, America rămâne șocată
‎văzând ceea ce credea a fi propagandă.
‎Iată dovada documentară a crimei în masă.
‎Generalul Eisenhower, ‎un bărbat călit în focul războiului‎,
‎pare îngrozit ‎de aceste imagini incredibile.
‎Cel mai cumplit lagăr era ‎cel de la Buchenwald,
‎unde doar 20.000 din 80.000 de oameni ‎au fost găsiți în viață.
‎Sclavii lucrau la bomba V-2,
‎cu numere tatuate pe stomac.
‎Ucidere în masă.
‎Crimă care va păta numele Germaniei
‎pentru restul istoriei cunoscute.
‎Încă nu eram pe deplin conștienți
‎de grozăvia celor întâmplate
‎sub regimul nazist.
‎La acea vreme n-am știut,
‎dar bunicul, unchiul, mătușa,
‎vărul și alte rude
‎au murit în Holocaust.
‎Ca mulți alții.
‎Toți eram șocați de cele întâmplate.
‎După ce auzi ‎ce s-a întâmplat la Auschwitz,
‎nimic nu te mai poate șoca.
‎Nu cred că ar fi ajutat ‎dacă aș fi spus lumii ce simt,
‎dacă mă tânguiam și plângeam.
‎Sigur nu mi-ar fi ajutat părinții.
‎Aproape toți fugiserăm de naziști.
‎Am fi preferat să-i tratăm
‎ca pe criminalii de război care erau,
‎dar, când ești în armată, urmezi ordine.
‎Am încercat să-mi reprim furia
‎fiindcă n-aș fi fost foarte eficient
‎dacă m-aș fi purtat ‎de parcă voiam să-i omor.
‎A fost neplăcut, ca să nu spun altfel.
‎Aproape că îmi venea să vomit
‎pentru simplul motiv ‎că trebuia să fiu drăguț cu ei.
‎Și singura întrebare ‎pe care mi-am pus-o a fost:
‎„Ce au făcut în război?”
‎Putem aprofunda puțin rolul tău ‎de ofițer responsabil cu moralul?
‎Doar acel ofițer putea traduce predici ‎de Crăciun.
‎Au spus: „E Crăciunul ‎și am dori să se țină o slujbă.”
‎Au primit o cameră foarte retrasă.
‎Au venit toți.
‎S-a ținut întâi slujba catolică,
‎apoi, cea protestantă.
‎A căzut pe umerii mei
‎să traduc nenorocitele astea de predici
‎din engleză în germană.
‎Au fost foarte mulțumiți.
‎De fapt, au fost atât de mulțumiți, ‎încât m-au invitat
‎să beau ceva cu ei.
‎Asta m-a scos din minți.
‎Nu mai puteam avea nicio legătură cu ei. ‎Nu mai puteam.
‎Pe la spate îmi spuneau ‎„Der kleine Judenbube.”
‎Micul evreu.
‎Nici în visele sau coșmarurile tale
‎nu te-ai aștepta să devii ofițerul ‎care ridică moralul
‎acestor animale de rang înalt.
‎Ura era atât de puternică, ‎încât nu o mai puteam controla.
‎Din punctul meu de vedere,
‎erau niște nenorociți și voiam să moară.
‎Ce credeai că li se va întâmpla?
‎Dacă ne-au trimis la Washington
‎ca să cumpărăm cadouri de Crăciun ‎pentru rudele lor,
‎nu prea erau șanse ‎să fie acuzați de genocid.
‎Uneori, mergeam la culcare și mă gândeam:
‎„Ce caut eu aici?”
‎M-am întrebat dacă pot merge
‎la colonel, să-i spun:
‎„Chiar nu pot face asta.”
‎Nu făceai astfel de lucruri ‎când erai în armată.
‎Și nu făceai astfel de lucruri
‎când erai refugiat de curând.
‎Încercam să ajutăm guvernul american ‎să obțină informații
‎sub diferite forme.
‎Poate că 1142 a fost începutul
‎unei abordări diplomatice ‎la obținerea de informații.
‎Voi spune ceva
‎și depinde de tine dacă vrei s-o păstrezi.
‎Nu eram interesați ‎doar de ce puteau face nemții,
‎eram interesați să știm ‎și despre aliatul nostru de la acea vreme,
‎Uniunea Sovietică.
‎Acesta a devenit un element important.
‎Suspiciunea reciprocă
‎dintre lumea vestică și cea rusească
‎a precedat ‎chiar și Al Doilea Război Mondial.
‎Noua politică de la Washington era
‎să prevină ca oamenii folositori
‎să ajungă în mâinile Uniunii Sovietice.
‎Era o întrecere între Rusia și SUA,
‎cine punea mâna ‎pe mai mulți savanți nemți.
‎Noi l-am luat pe Wernher von Braun,
‎a fost un bun important.
‎Când mă întrebau ai mei ce fac,
‎expresia pe care o foloseam mereu era:
‎„Pregătesc Al Treilea Război Mondial.”
‎După părerea mea…
‎aș spune…
‎că…
‎Războiul Rece a început mult mai devreme ‎decât se crede astăzi.
‎Ce făceam fără să-mi dau seama, ‎despre asta a fost vorba, de fapt.
‎Ni s-a spus ‎că nu erau prizonieri de război.
‎De fapt, lucrau pentru noi.
‎Erau pe statul nostru de plată.
‎Li se promisese o naturalizare ‎în scurt timp
‎și li se promisese ‎că familiile lor îi vor putea urma.
‎Am avut grijă de familiile lor.
‎În multe cazuri, ‎erau încurajați să imigreze.
‎Adică să devină cetățeni americani.
‎Le-am oferit viitorul.
‎Dar mulți aveau antecedente naziste
‎și eram puțin tulburați
‎că li se oferiseră ocazii nemaipomenite
‎de a avea un viitor în SUA.
‎Unul mai bun decât al multora.
‎Mai sunt 15 secunde, ghidaj intern.
‎Doisprezece, unsprezece, zece, nouă…
‎Mulți dintre ei au fost trimiși în Texas,
‎unde urmau să lucreze ‎la programul de rachete.
‎Iar acesta s-a transformat ‎în proiectul Apollo,
‎ajutând America să ducă primul om pe Lună.
‎Începe secvența de aprindere.
‎Șase, cinci, patru, trei, doi, unu, zero.
‎Toate motoarele sunt pornite.
‎Lansare! Avem o lansare, ‎la 32 de minute de la fix.
‎Lansare Apollo 11.
‎Turnul e liber.
‎Avem un program de înclinare.
‎Se pune problema ‎dacă poți face lucruri rele
‎pentru a realiza un lucru bun.
‎Aș spune că, dacă faci asta,
‎atunci realizarea ta
‎nu a meritat.
‎DĂ-I BĂTAIE PE MARTE, VON BRAUN
‎PESTE 1.600 DE SAVANȚI NEMȚI ‎AU FOST ADUȘI ÎN SUA.
‎MULȚI AU FOST ANGAJAȚI DE CIA ȘI NASA.
‎NU AU FOST NICIODATĂ ACUZAȚI ‎PENTRU PARTICIPAREA LA CRIMELE DE RĂZBOI
‎Cu sprijinul vostru,
‎ne vom reîntoarce pe orbită ‎cu o nouă stație spațială.
‎Și poate într-o zi vom ajunge ‎pe Marte. Mulțumesc.
‎PO BOX 1142 A FOST DEMOLAT ÎN 1946.
‎TOATE DOCUMENTELE ȘI ÎNREGISTRĂRILE ‎AU FOST DISTRUSE SAU SECRETIZATE.
‎SOLDAȚII EVREI AU JURAT ‎SĂ PĂSTREZE SECRETUL.
‎MULȚI AU LUAT POVESTEA CU EI ÎN MORMÂNT.
‎PETER ȘI ARNO AU REUȘIT ‎SĂ-ȘI SPUNĂ POVESTEA.
‎Subtitrarea: Ramona Coman