Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Díky moc!
Děkuji.
Díky vám všem, lidi!
Vítejte! Je to skvělý, že tu můžete všichni být.
A uprostřed vánočního období.
Za to máte fakt vysokou známku.
Mohli byste teď být
na nějakém vánočním večírku.
Už byste leželi ve vlastních zvratcích. Ale ne.
Místo toho jste přišli na mě, do kostela.
Mír s vámi.
Není to…
Myslím, že tohle předvánoční období je velmi speciální čas, že jo?
Tak strašně speciální. Jedinečná směsice
rozjímání a stresu.
Takříkajíc rozjímací stres.
Ale děláte si to sami.
Protože pořád máte pocit:
„Musím všechno stihnout do Vánoc. Chci, aby to bylo hotovo.
Ne, to se musí udělat do Vánoc. Musí to být hotové.“
Vaše seznamy úkolů, ale také osobní konflikty.
„Musí se to vyřešit do Vánoc.“
Jako kdyby se měl po Vánocích svět zastavit.
„Musí se to vyřešit.“
Můj strýc je řemeslník. Všude slyší:
„Ta koupelna ale musí být hotová do Vánoc.“
Vždycky říká: „Jo, jasně, do Vánoc. Ale ne tenhle rok.“
Ale je to zvláštní období a zvláštní očekávání, že?
A aby se to očekávání ještě posílilo,
je tady adventní kalendář, že jo?
Abyste mohli šílet trošku každý den, a ne pak najednou.
Takže to můžete pěkně rozdělit. V dnešní době existuje
šílený množství adventních kalendářů.
Udělali jste vy sami nějaký? Už jste někdy nějaký vyrobili?
Jsou lidi, co je dělají v srpnu. Ale neříkají to.
Neřeknou. A pak před Vánocemi oznámí:
„Jo, pár jsem jich udělal, pro celou rodinu, jasně.“
Pro děti a pro jejich rodiče a pro psa.
A tady si říkáte: „Co jsi to za psychopata?“
Což můžu pochopit… Aha, někdo už se hlásí. Přesně.
Můžu pochopit, když to děláte pro svého partnera. To je tak sladké.
To uděláte alespoň v prvním roce vašeho vztahu.
Ale je pravda, že s prvníma sedmi okýnkama
jste měla fakt dobrý nápad, co?
Něco ve smyslu: „Já jsem fakt dobrá partnerka.
Mám superkreativní nápady.“
Ale po sedmém okénku
jde do tuhého.
Pak si říkáte: „Jo.
No co, další oplatka.
A ještě jedna!
Ale on je alergický na lískáče! No co, ještě jednu!“
Taky jsem jednou měla přítele. To mi bylo 16.
Tehdy jsem pro něj udělala
adventní kalendář z pytlíků na sendviče.
A v některých pytlících byla písmenka,
a když se poskládala dohromady, tak z toho bylo „Miluji tě“.
Jo. Byla jsem strašně sladká.
Ale také velmi, velmi hloupá.
Protože to mělo dva problémy.
První problém.
Už po „Miluji“
je dost jasný, jak to skončí.
Chci říct, co jiného by asi tak mohlo přijít?
Miluji… ležet na kanapi?
Miluji… pizzu?
Miluji… nechat si propíchnout pupík?
A druhý problém:
Devátého prosince jsem zjistila, že…
Tenhle kluk není ten pravý.
To byl problém. A 16. prosince, to je dost brzy, ne?
Přechod z „Ach můj Bože, já jsem tak zamilovaná!“
k „Né„, co on je zač?“
je bleskový.
Takže po „Miluji“
jsem jednoduše dala
„Vánoce“.
Ten dárek říkal:
„Miluji Vánoce.“
Jo.
Jo, a co? Vždycky jsem to chtěla říct.
Jo, a teď je to venku.
Aneb jak se rozejít, když je vám 16.
Nedalo se poslat SMS, ale ani jsem neodpovídala na jeho volání.
„Vykopla jsem ho,“ teď by se řeklo.
Nedávno jsem to slyšela. Teď se tomu říká „kopačky“.
Už se nerozcházíte, teď „dáváte kopačky“.
To zní tak pohodářsky, co?
„Vykopnout.“ To zní, jako kdybyste ho hodily do koše.
A pak, přesně jako Červená Karkulka,
přehodit přes něj ubrousek.
A pak ho vykopnout k jeho matce.
Ne, takhle jsem to neviděla.
Nedávno jsem četla,
že adventní kalendář je to samé jako normální kalendář. Nástroj na počítání.
A dříve
sloužily jako adventní kalendář čárky křídou na zdi.
Dvacet čtyři čárek
na zdi a děti měly právo každý den jednu smazat.
To byl adventní kalendář.
Děti určitě radostně vyskočily z peřin
v pět hodin ráno a vyrazily pracovat na zmrzlé pole…
Umíte si to představit dneska?
S těma rozmazlenýma harantama?
„Mami, co budu mít letos k adventnímu kalendáři?
Apple? Playmobil?“
„Ne, synu, letos pro tebe máme něco opravdu speciálního.“
„Každý den budeš moci smazat ze zdi jednu čárku.
Užij si to.“
„Můžu dostat aspoň houbičku, mami?“
„Ne.
A když už jsi v tom, vem i podlahu v kuchyni.“
Ale my jsme mívali lepší adventní kalendář, že ano?
Když jsme byli malí, měli jsme jeden fakt skvělej.
Chci říct, nebyly tam ty hloupé obrázky.
Mám kamaráda, ten měl jenom s obrázkama. Chudák.
Ale my jsme měli s čokoládou.
Každý den uvnitř malá čokoládička.
Mně se to vtisklo do paměti. To je ta nejlepší čokoláda na světě.
Opravdu nejlepší.
Dnes to vím. Není.
Byla to ta nejnechutnější čokoláda na světě, že jo?
Když ji ochutnáte dneska, řeknete si „Fuj!
Chutná to jako výfuk!
Chutná to, jako kdyby na tom nechali alobal.
Takovou to má chuť. Proč?“
A já si myslím, že nám to jako dětem tak chutnalo,
protože jsme nikdy neměli na čokoládu nárok.
Chci říct, že jsme neměli vyvinutý chuťový buňky.
Jasně, chutnalo to jako hovno. Uvnitř byla ropa, ne?
Jasně, uvnitř těch malých plastových formiček.
Prostě se sjedete ropou.
Jíst ropu, to je skoro jako čuchat ředidlo.
Dalo by se říci, že děti jely na fosilní paliva.
Dneska je v adventních kalendářích úplně všechno, že jo?
Adventní kalendáře s ponožkama.
Lego, Playmobil, šperky.
Kosmetika. To vlastně není špatný.
Parfémy, štěňata, dinosauři a…
sexuální hračky.
Víte, ty s… Och, ano.
Aha, vy je znáte? Tak v pořádku.
Takže každý den najdete nějakou sexuální hračku
za okénkem. Ale vždycky jsem si říkala:
„Je to fakt tak skvělý?“
Když se ráno probudíte
a otevřete oči, slintáte na polštář a máte ten nechutný ranní dech,
a první, co vás napadne: „Otevřu okénko
a uvidím, co bych měla svému tělu dopřát dneska.“
A k Mikuláši je to anální kolík.
Jo, na Mikuláše je uvnitř vždycky něco velkého.
Sexuální adventní kalendář nahání strach.
Člověk to čeká od prvního prosince!
„Bože! Co je tohle?“
A nejlepší na tom je, že dobře víte, že každý, kdo si ten kalendář koupil,
bude mít dnes večer tu věc v sobě.
Hezká zkušenost.
No dobře, všichni ne. Ti, co už ten kalendář znají, čekají na lubrikant.
Ten přijde nejdřív v osmém okénku.
A když máte v rodině více adventních kalendářů,
to pak musíte dávat pozor, abyste je nepomíchali.
Aby to neskončilo: „Hej, zlato, ten vibrátor z okénka číslo osm…
Hele, promiň, ale docela to bolí.“
„Jo, zlato, to je dinosaurus z adventního kalendáře dětí.“
„Jo tak, dobře. Tak já jim ho vrátím.“
Někdy mi ty sexuální adventní kalendáře přijdou hrozně měšťácké.
Nevím proč.
Možná je to spíš pro poněkud prudérní lidi.
Pro lidi, kteří jsou v zásadě prudérní, ale kteří jsou také zodpovědní.
Lidi, co řeknou:
„Normálně do sebe nerada strkám velké věci,
ale co naplat, bylo to v kalendáři.
Koupili jsme to, zaplatili za to…
A dneska je Mikuláše, to se musí oslavit.
Musí se to udělat.“
To není můj případ. Ale mám přítelkyni a ta na to opravdu toužebně čeká.
Doufá, že ho od přítele dostane.
Sama by si ho nekoupila, musí to být dárek.
Myslí si, že je to skvělé. A jednou o Vánocích přišel přítel domů a řekl:
„Zlato, mám opravdu speciální adventní kalendář.“
A ona jako: „Sakra, jo!“
On řekl: „Je to přesně, co potřebujeme
ke zpestření našeho vztahu.
Abychom přinesli do života trochu šťávy.“
To by mně stačilo, abych se rozešla s někým,
kdo používá slovo „šťáva“.
„Chtěl bych trochu šťávy v našich…“ Díky, to mi stačilo.
A tak si kamarádka říkala: „Bože, co to jenom přinesl?
Co je to? Tak to ukaž!
Něco s uzly? Jsou to pouta? Kuličková ložiska?“
A on to vytáhl. Adventní kalendář
s čajem.
Ano. Vzrušující.
Velmi vzrušující.
„Jsou v tom divoké směsi.
Bláznivá meduňka s mátou peprnou.
Ach! Nechat vymáčet pět minut! Ano, nech mě pět minut vymáčet, ano?
Och, čaj na zklidnění.
Můj Bože, ano. Udělej mi to s Earlem Greyem. Udělej mi Earla.“
Earl Grey? To musel být nejfádnější chlap všech dob.
Jeden odstín šedi.
A moje přítelkyně: „Paráda.
Každý na Vánoce šuká
a já si můžu leda tak vrznout heřmánek do hrnku.
Jo, vypadá to, že se bude muset vrátit dinosaurus.“
Ale na Vánoce je to se vztahy vždycky trochu složité.
Může vyplout na hladinu spoustu problémů.
Vánoce jsou samozřejmě svátek lásky.
Říkají to hlavně ateisté, aby to mohli také oslavit.
A k tomu já mám dost speciální vztah.
Prožila jsem Vánoce,
kdy jsem dostala kopačky na Štědrý den.
Jo.
Bylo to tvrdý.
Asi 20 minut jsem dokázala dělat, že se nic nestalo.
Pak jsem ale pod stromečkem propukla v pláč. A to byla katastrofa.
Možná to někteří z vás znají.
To je ten nejhorší scénář pro rodinu, kde se o Vánocích ani jindy
neprobírají city.
Moje rodina byla úplně rozložená.
Bratr vstal a řekl:
„Já jdu do kuchyně a namíchám koktejl pro všechny.“
To byla jediná rozumná věc, co následovala.
Můj otec stál přede mnou. Věděl, že musí něco udělat.
Stál přede mnou, koukal se na mě,
pak mu vystřelila ruka, praštil mě do boku a řekl:
„Tak se vzchop! Obvykle jsi taková silná ženská.“
Stejně tak mohl praštit pětileté dítě a říct:
„Teď mi vysvětli teorii relativity. Obvykle jsi taková chytrá!“
A pak, to už jsem si fakt říkala: „Co se to děje?“,
pak se zvedla moje matka a já si pomyslela:
„Konečně! Ona ví, co dělat. Ona mé city chápe.“
Matka vstala, šla k pianu,
a buď z nějakého podvědomému impulsu, nebo protože chtěla odlehčit atmosféru,
zahrála jedinou písničku, co uměla nazpaměť.
A to bylo „Mé srdce bude bít dál“.
„Sakra, to myslíš vážně?“
Dobře, srovnává můj milostný život s potápějícím se Titanikem.
Jo, jak příhodné, samozřejmě.
A já tam ležela pod stromečkem a myslela si: „To si ze mě děláte srandu?“
Brečela jsem do stromečku. Moje slzy zaplavily dům.
Bylo mi tak mizerně.
Jedna terapeutická rada:
Pokusila jsem se řešit tu strašlivou situaci písní.
Ach, ty smutná,
ach, ty trpící.
Uplakaný vánoční čas.
Přítel je ztracen.
Našel si někoho jiného,
a tak pláču, ach, jak pláču. Ach, běda.
Ach, ty smutná,
ach, ty trpící.
Uplakaný vánoční čas.
Matka hraje na piano,
otec mě vesele plácnul.
A tak pláču,
ach, jak pláču. Ach, běda.
Díky!
Mockrát děkuji.
Už se cítím lépe.
V tu chvíli jsem si myslela: „Bože můj.“
Vzpomínám na Vánoce, když jsem byla dítě.
Protože když jsme děti, tak Vánoce jsou vždy úžasné, ne?
Vždy jsme šťastní, vždy je všechno nádherné.
Ale buďme upřímní.
Když jsem děti, tak nejdůležitější na Vánocích jsou dárky, že jo?
Zní to kapku nemorálně, ale představte si, že byste se mě tehdy zeptali:
„Co je pro tebe na Vánoce důležitější?
Že Bůh obětoval syna pro tebe a pro lidi na celém světě,
nebo nový gameboy?“
Překvapí vás,
že vám odpovím:
„Gameboy, prosím.“
Jo, je mi líto, ale co to je za dárek, obětovat svého syna?
„Ne, díky, člověče! Jste blázen?“
To je na dítě příliš abstraktní, když tohle řeknete dětem, ne?
„Drahý Bůh obětovat svého syna pro tebe…“
„Kámo! Pro mě? To je totálně nepřiměřený!
To vůbec nebylo nutný. Já toho chlapa ani neznal.“
Taky celkem děsný, že Bůh nechal svého syna zemřít.
Vyhnali ho z nebe
na nějakou ošuntělou planetu, kde jsou jen povodně, zemětřesení a růžičková kapusta.
A jako kdyby toho nebylo dost, nechá ho ukřižovat.
A jako dítě děláš jenom: „Aha, aha.
A tohle je ten náš Bůh.
Dobře, no tak já se k němu budu modlit, paráda.“
Dárky jsou to nejdůležitější,
a proto jsme psali já a moji bratři dopis Ježíškovi
delší a delší každé Vánoce.
Ne že jsme byli materialistická prasata, co neměla nikdy dost.
Ale protože jsme nikdy nedostali přesně to, co jsme si přáli,
vždy jen něco, co se tomu podobalo.
Jen hračku z blešího trhu, hračku z druhé ruky.
Z dnešního pohledu superudržitelný. Naprosto.
Ale jako dítě kašlete na udržitelnost.
Jako dítě chcete originální barbínu v tý zatracený růžový krabici.
A ne polskou napodobeninu, které už nakreslili křižník na podbřišek.
Ani depilačními proužky to nešlo dolů.
A proto jsme začali psát
do dopisu Ježíškovi velmi podrobný popis.
Protože jsme si mysleli, že je ten Ježíšek trochu natvrdlý.
Museli jsme podat velmi podrobný popis. Takže jsme nenapsali jen Barbie,
ale: „Originální Barbie od Mattela.
Originální balení. Růžová krabice. Obal nepoškozen.“
Jednou jsem vystřihla věci z vánočního katalogu, co byl v poště,
a nalepila to na seznam přání.
Kdyby byl internet,
všechno bych vložila do košíku a objednala to rovnou.
Kdyby se máma ptala: „Co bys chtěla dostat?“
„Už je to na cestě, za chvíli jsou tady. Je to vyřešený.“
Jo, no dobře. Možná jsem si přála pár nereálných věcí.
Teď to vím.
Například jsem si soustavně přála poníka. Až do svých 17.
Jo, a dobře si pamatuji, jak mi jako dítěti přišlo absurdní,
že jsem nikdy žádného nedostala.
To jsem prostě nechápala.
Proč bych nemohla mít poníka?
Máme zahradu, poník se tam může pást.
Máme zahradní domek,
můžeme dát sekačku do garáže a poník může žít tam.
Proč ne? Ale…
Nedostala jsem ho!
A jednou takhle před Vánocemi mi bratr řekl:
„Já vím, co dostaneš.“
A já hned: „Poníka?
To mi neříkej!
Jak je velký?“
A on jako:
„Je velkej.“
A já: „Ach! A jaký je?“
A on na to: „Takový hebký.“
A já: „Můj Bože, budu mít poníka. Můj Bože!“
Fakt jsem každý večer usínala se slzami v očích.
Až do Vánoc jsem si myslela, že dostanu poníka.
A pak jsem dostala…
povlečení.
S obrázkem poníka.
Můj bratr byl mizerný malý sadista.
Možná bych ho tím prostěradlem s radostí zadusila.
Možná jsem se o to pokusila, ale o tom nesmím mluvit.
Opravdu jsem si přála poníka. Skutečně.
A proto jsem jednoho měla, ve své představivosti.
Prostě jsem si ho představila, vytvořila. V mém životě byl poník.
A možná jsem o tom pár lidem vyprávěla.
Jen jsem se tak zmínila, že mám poníka.
Jako dítě jsem každopádně pravdu nebrala tak vážně.
Zkusila jsem to. A když řeknete ostatním dětem, že máte opravdového koně,
tak jste najednou fakt oblíbení.
Samozřejmě se diví: „Cože?“ A to mi přišlo skvělé.
Ale přišla jsem na to, že nejlepší je
oblbovat tím jenom ty, co si ke mně nechodily po škole hrát.
Uvědomila jsem si, že nejlepší je vyprávět to dětem z baletu.
A tam jsem do toho fakt mohla jít naplno.
Vyprávěla jsem jim ty nejkrásnější příběhy.
Vymyslela jsem si, jakou má krásnou barvu, krásné jméno.
Jezdila jsem s ním na závody.
Ten poník ale uměl věci!
Holky z toho šílely.
Chodily za mnou všude. Uctívali zemi, na které jsem stála.
Hlavně ty, které na koni taky jezdily.
Ty věděly, co to znamená, mít vlastního koně.
Pro ně jsem byla Bibi a Tina v jednom.
A jednoho odpoledne, to si pamatuji, jsem fakt lhala, jako když tiskne.
„Tak je to s mým poníkem.“ A všechny holky: „Můj Bože!“
Měla jsem za sebou celou svitu.
Vyšly jsme z baletního sálu. Na všechny děti tam někdo čekal.
A jedna z holek běžela rovnou za svojí mámou.
„Mami, věděla jsi, že má Caro poníka?“
A ta se mě ptá: „Ty máš fakt poníka?“
A já si byla tak jistá! „Jasně, přesně tak. Mám poníka.“
A ona jako: „Páni! Tady v Kolíně?“
„Jo, jasně.“
„Jo, a kde je?“
Rozhlédla jsem se po parkovišti a nad stromy uviděla střechu nějaké haly.
„Tam. Tam je můj poník.“ A ona řekla:
„Opravdu? Tvůj kůň je tam?“ A já jako:
„Jo!“
A ona jako: „No, to je divné. Protože to je tenisová hala.“
A já jako: „No, můj poník také hraje tenis!
On také hraje tenis.“
Pozor, spoiler: Nikdy jsem poníka neměla.
Jako dítě jsem to měla dost těžké.
Ale ne když jsem dárky dávala já.
Když dáváte dárky jako dítě,
tak to máte dost jednoduché, ne?
Jako dítě můžete darovat jakoukoliv sračku a rodiče jsou z toho naměkko.
Fakt. Můžete mámě poskládat kus papíru…
„Och, to je ale krásně poskládané. Nádhera!“
Vlastně se ani nemusíte nijak snažit.
Nakreslíš posraný obrázek rodiny, kde všichni vypadají jako mimozemšťané.
„To je krása!“
Ale já jsem byla líná i něco namalovat.
Tak jsem místo toho psala poukazy.
Ale ze začátku jsem se přepočítala ve faktorech času a námahy.
Můj první poukaz byl:
„rok pomoci s domácíma pracema“.
No jo. Matka se fakt nasmála.
A po prvním dni jsem řekla: „Ach, udělala jsem chybu.“
A pak jsem se propracovala k něčemu realističtějšímu.
A tak jsem darovala poukaz, který říkal: „Jeden den bude stačit.“
A když to bylo napsaný, „Jeden den bude stač“.
Chybělo „it“.
Tak to bylo v krabici: „Jeden den bude stač.“ To by šlo.
Ale hlavně to vlastně znamenalo pravý opak.
„Ahoj, mami, jeden den v roce to bude fajn.“
Což znamená, že těch zbývajících 364 dní fajn nebude.
V přestupných letech to znamená 365 dní.
To nebyl dárek, bylo to vlastně vydírání.
Ale na tom mámám nezáleží.
Můžete jim darovat jakýkoliv poukaz.
Pro ně bude všechno v pořádku.
Myslím, že je to svým způsobem sebeobrana.
Tak jste pořád šťastné.
Všechny matky řeknou: „Díky, to je od tebe moc hezké. To jsi nemusela.“
Fakt to bude sebeobrana.
Protože o tomto úkazu se tak málo mluví.
Ano, a neochotně.
Je tu něco, čemu říkají
„genderový dárkový rozdíl“.
Genderový příjmový rozdíl,
ten všichni známe. Žena je za stejnou práci méně placená než muž.
Ale ženy ještě pořád dostávají méně dárků.
Muži a děti dostávají na Vánoce nejlepší dárky na světě.
Proč? Protože ženy na to myslí už od července.
Píšou si seznamy. Dělají si poznámky do telefonu.
Proto dostávají muži a děti tak parádní dárky,
jako je dalekohled nebo bungee jumping.
Nebo kurz ostření nože nebo tak něco.
A ženy nedostanou téměř nic. Pokud žena něco dostane, tak je to něco praktického.
Třeba nástavec na vysavač.
To mámy dostávají! Nástavec na vysavač!
A to ani nežertuji. Jedna kamarádka ho dostala jako dárek.
Myslím, že existují určité věci, které do dárkového papíru nepatří.
A jedna z nich je nástavec na vysavač.
Jo, ale tenhle je fakt ergonomický a strašně praktický.
Dobře! Toaletní papír je také strašně praktický.
Ale nedávám ho jako vánoční dárek.
Nástavec…
Žena dostává jen praktické dárky, pokud vůbec něco.
Prosím vás, zeptejte se nějaké ženy, co znáte,
matky nebo rodinné manažerky, co dostala vloni k Vánocům.
Vsadím se, že řekne něco jako:
„No, můj syn mi pomaloval pivní tácek, myslím…“
A jako bonus dostanete poštou
otvírák na láhve od zákaznického oddělení vaší banky.
Člověče, to je vážně něco!
To je fakt výborný.
To je nespravedlnost až k pláči!
Většina žen, co znám,
by si zasloužila nákupní košík plný dárků.
Jsou to koneckonců producenti celé té vánoční záležitosti, ne?
Akorát oproti těm filmovým producentům
z toho pak nemají všechny ty prachy.
Jo.
Produkují Vánoce.
Kdyby se uděloval Oscar za Vánoce nebo za vánoční oslavy,
to by se ženám děkovalo.
„Děkujeme. Bez vás by to nebylo možné, Margaret.“
Protože ony dělají všechno.
Nestarají se jen o to, aby každý dostal dárek.
Bez žen by polovina rodin nevěděla, že jsou Vánoce.
Protože ony také všem řeknou, jak a kde se to bude slavit.
Mám přítelkyni, co má vlastní podnik, a k tomu tři děti.
Viděla jsem na jejím seznamu úkolů: „organizace Vánoc“. Jen jeden bod.
Jeden bod na jejím zatraceným seznamu! „Jo, to udělám bokem. Do prdele!“
Ženy se starají o všechno.
Oslava, výzdoba, jídlo.
Mezitím se také musejí starat o zachování klidu a míru v rodině.
Bez nich by se příbuzní pobili,
pravděpodobně strýc s bratrancem nebo tak něco.
Nenápadně předcházejí pěstním soubojům rozdáváním pálenky.
Celou dobu to vypadalo na vybuchnutí.
A největší a neuznaný úspěch samozřejmě je,
že celý ten čas musí dělat,
jako že se vůbec nic neděje.
Vyvrcholením Vánoc by vlastně nemělo být rozdávání dárků,
ale uctění paní domu.
Ale tak to není. A když se ženy odváží říct:
„Ach, lidi, je to pro mě tak stresující, je toho teď nějak moc.“
„Ale mami!“
„Začíná bláznit.“
„V klidu. Uklidni se, proboha. Jsou Vánoce!“
Nevadí. Možná je to naše chyba, holky,
protože před Vánocema často říkáme, s nádechem paniky,
něco jako:
„Hele, letos si nebudeme dávat dárky, jo? Nic.“
Nebudeme si dávat dárky. To zní celkem jednoduše,
ale problém je rozdílná definice toho „nic“.
Co přesně „nic“ v té větě znamená?
Faktem je, že pro muže „nic“ znamená „nic“.
Nic je nic. Vůbec nic.
A pro ženu snad nic znamená: „Nic?“
„Kromě nějaké maličkosti.
No, nic velkého,
možná něco malého, co vyjadřuje tvou věčnou lásku ke mně.
A z čeho uroním slzu, až to rozbalím.
Ale to nic není.“
Je to jiná definice.
Nevadí. Možná je logické, ten genderový rozdíl v dárcích existuje.
Pohrdání ženami má dlouhou tradici v církvi
a celé Vánoce jsou jen o tradicích, ne?
Je to jen následek toho všeho.
Začalo to tím, že katolíci vymysleli dokonalou rodinu,
bez ženy.
Že jo? Otec, Syn, Duch svatý.
Tři chlapi. To nezní tak úplně katolicky, ne?
Je to jen uspořádání života. Nic sexuálního.
Ale alespoň je ženy neobtěžují.
Jasně, v pár katolických příbězích vystupují ženy.
Ale naneštěstí jsou to všechno mizerné postavy.
Všechno začalo s Evou. Dostala nás do pěkné sračky.
Sežrala jabko. Všechny nás vyhodili z ráje!
Můžete také říct: „Hele, Eva byla mazaná, a byla zvědavá.“
„Dívala se kolem sebe, nebyla nějaký přitakávač.“
„Zajímala se.“
A pokud vím, Adam si také kus jabka vzal.
Ale to nebyl problém.
No dobře, vyhnáním z ráje byli potrestáni oba,
ale za prvotní hřích byla potrestána Eva.
A nejenom Eva. Ale všechny ženy, co následovaly.
Takže teď všechny neseme její hřích.
Což znamená nesnesitelnou bolest při porodu
a krvácení z genitálií každý měsíc.
Jo, chlapi, chápeme.
Trochu přehnaná reakce.
A možná je ten genderový dárkový rozdíl jen trest boží.
A já nevím. Vždycky jsem si myslela, že moje teta má v hlavě nasráno.
Moje teta vždy říkala:
„Nikdy jsem neměla tak parádní dárky jako můj bratr.“ Což je můj strýc.
„Taky nikdy tak moc nepomáhal doma.“
A otec vždycky říkal: „Kurva kecy.“
Všichni jsme říkali: „Jo, nesmysly.“
Pak jsme se jednou u babičky dívali na staré diáky.
Ze 60. let, Vánoce s tunami lamet.
Vepředu vidíte mého strýce
se zbrusu novým závodním kolem, úsměv od ucha k uchu.
V pozadí vzlyká moje teta s čokoládou v ruce.
Fakt. A možná to ani nebyla ta dobrá, s ropou.
Teta to vlastně měla docela dobré.
Aspoň neměla problém s nějakým trapným dárkem.
Moje sestřenice jednou dostala k Vánocům epilátor,
od babičky, přede všema.
Abych byla spravedlivá, babička nevěděla, co to je.
Moje teta to pro sestřenici hezky zabalila.
Ale, díky bohu, moje teta všem vysvětlila, o co jde.
„Jo, právě jí bylo 13,
ale už má na nohách tak dlouhý černý chlupy.“
A babička: „Hele, a co máte s tím holením nohou?
Co je to za novotu?“
Fakt se ptám, v jakém okamžiku se člověk stane babičkou?
Kdy je z nás babička nebo dědeček?
Ne když máte vnoučata. Myslím navenek.
V tuto chvíli jsem normální. Nosím barevné oblečení.
Ale v určitém okamžiku se stanu babičkou a budu nosit jenom…
béžovou.
Jo. Ne béžovou jako Kim Kardashian, ale zdravotní béžovou.
Co se to stalo?
Chci říct, teď ještě mám svůj vlastní styl. Tedy doufám.
Ale v určitém okamžiku to skončí a budu se oblékat jak babička.
Kdy se to stalo? Jak se to stalo?
Nejlepší je, že každá babička v každé generaci vypadá stejně, ne?
Když jsem byla dítě, babičky vypadaly úplně stejně jako ty dnešní.
Skládaná sukně, třpytivý svetr a ortopedické boty.
Přesně tak.
Dochází k tomu postupně?
Začnete jenom béžovýma botama. A řeknete si: „Hmm.
Ty mi fakt padnou.“
A pak to začne postupovat výš a výš. Možná béžové kalhoty?
Nebo je to spíše formální proces? Dostanete úřední dopis?
A pak ho otevřete a řeknete:
„Ach, Manfrede, už je to tady. Teď se musíme oblékat do béžové.“
Pak musíte vzít všechny barevné tenisky, kšiltovky a takové věci
a odevzdat je.
A pak dostanete vestu pro důchodce.
S asi tak dvaceti kapsama.
Ale co se všema těma prázdnýma kapsama?
Kde vzít tolik věcí, abychom je naplnili?
Možná dostanete poukaz do obchodů pro seniory.
Poté dostanete startovací sadu pro důchodce.
Jakýsi „kapesní obsah pro důchodce“.
„Tady, plnou hrst. Hašlerky.“
Prošlé, samozřejmě. Polovina z nich bez obalu.
Pak látkový kapesník a účtenka z roku 2007.
Ale pořád zbývá dvacet prázdných kapes. Co do nich dát?
No dobře, do každé jste dali nějaké zabalené jídlo. Samozřejmě.
Nějaký druh jídla, co se dává do plastových krabiček.
I vajíčka!
Jako by je příroda sama už dokonale nezabalila.
Tak je dáte do krabičky a vybalíte je až ve vlaku.
A tam budete vajíčka jíst.
Nedávno jsem viděla ve vlaku skupinu postarších žen,
všechny si loupaly vajíčka.
Pomyslela jsem si: „Bože! Nějak už babičky není vidět.“
Podle mého názoru starší ženy
vidíte skutečně jen ve vlaku nebo při rodinných událostech.
Ale když zapnete televizi?
Každá moderátorka nad 40 je vyměněna.
Jasně, ve filmech jsou celé davy mladých žen. Ale starší ženy?
Instagram rovnou zapomeňte.
Vypadá to, jako by je někdo vycucnul ze společnosti.
Prostě nějak zmizely.
Jako dítě jsem myslela, že tohle je umírání.
Že prostě nějak vyblednete.
Ale představovala jsem si to trošičku jinak.
Babička vždycky označovala na dveřích, jak rostu.
A vždycky říkala: „Teď jsi takhle velká.“
A pak dodala: „Já jsem taky byla větší.“
A já jako dítě: „Co? Jak to funguje?
Rosteš, ale nemůžeš se zmenšovat.“
Ona řekla: „Ale ano. Ve stáří se zmenšuješ a zmenšuješ.“
A já jako: „Co? Fakt?“
Pak se mi roztočily mozkový závity.
Říkala jsem si: „Tak tohle je stárnutí.“
Stárnout je zmenšovat se a zmenšovat se.
Babička bude dál menší a menší.
A pak jednou začne bydlet v domě pro panenky.
Pak bude bydlet v domečku z Lega.
A pak, až už ji nebudeme moci najít,
budeme luxovat… „Jé, něco tam zarachotilo.“
Ale ne!
Babička!
Myslela jsem si, že takhle umíráme.
Když vás vyluxujou.
Když babička skutečně zemřela,
ještě v kostele jsem si říkala, že ta rakev je moc velká.
Nebo je uvnitř víc babiček?
To bylo naposled, co jsem byla v kostele. Když moje babička zemřela.
Chci říct, jít do kostela není pro mě každodenní záležitost.
Ale myslím, že Vánoce jsou ještě…
Na Vánoce je kostel vždycky plný.
Jinak tam nikdo není. Ani ještě před coronou.
Ale na Vánoce je kostel vždy plný.
Myslím, že si musíte zamluvit místo už někdy v listopadu.
„Sem ať si nikdo nesedá. Tady sedí naše rodina.“
Narvaný k prasknutí.
Kdyby to bylo moje vystoupení,
kde je prázdno po celý zbytek roku, ani duše,
ale narváno jednou do roka,
řekla bych: „Lidi, bude to představení našeho života!“
Pak by přišli každý den.
Budeme je bavit, nebudou vědět, co se děje.
Ale katolická církev je jako: „Ano. Anebo ne.
Ne. Místo toho si zahrajeme s dětmi hru, strašně dlouhou.
Kterou už všichni znají.
A všichni by měli mluvit opravdu potichu.
V místnosti s příliš vysokými stropy.
A každý by měl být zády k publiku.
A pak vyzveme ke čtení nějaké laskavé ženy s drzým krátkým účesem.“
Zapáleně přečtou nějaký text. Něco z Bible, u čeho si říkáte:
„I ta nejlepší kniha na světě zní jako sračka, když je takhle předčítána.“
„A stalo se v té době,
že Augustus vydal dekret,
že by všichni měli být zdaněni.
A k tomuto zdanění došlo poprvé,
když byl Quirinius guvernérem Sýrie.“
Ne!
A pak, ale to moc dobře víte,
kněz nesnáší děti.
Nesnáší děti. Jen předstírá.
Tak rád by vyhodil Finn-Friedricha z první řady.
Protože ruší při kázání.
A mlátí souseda do hlavy modlitební knížkou.
Ale nemůže, protože říká věci jako:
„Vánoce jsou o zázraku narození a lásce k dětem!“
„Tak nechte děti přijít za mnou!“
Přitom by rád popadl Finn-Friedricha a řekl:
„Drž hubu, chlapče. Nebo tě přetáhnu svícnem.
Když nebudeš potichu,
tak přijde černý rytíř a vyškrábe ti svými dlouhými drápy oči!“
Samozřejmě…
Katolické církvi prostě musíte být vděčný za to, že kněz nenávidí jen děti.
To je to menší zlo.
No, jasně…
Překvapení!
Lidé fakt neradi chodí do kostela, protože celý ten vánoční příběh
není opravdu relevantní s našimi životy.
Sedíte tam, mladý člověk, a říkáte si:
„O co tu zatraceně jde?“
Chci říct, kdyby se vánoční příběh udál dnes,
všechno by se stalo úplně jinak.
Chci říct, začíná to zplozením.
Marie a Bůh by se pravděpodobně seznámili na Tinderu.
Předpokládám, že?
Všechno by bylo jinak.
Jako že Josef a Marie by spali ve stodole. Jaká šance?
Našli by si nějaký parádní bydlení přes Airbnb
ve zcela gentrifikovaném centru Betléma. To je jasný.
Jo, jasně.
Přece by si tu stáj ověřili na internetu.
„Jenom jedna hvězda? No, tak to fakt ne.“
Jako kdyby ti tři moudří muži
dorazili osobně, jen aby předali dary.
Jenom by něco poslali přes Amazon, ne?
V dárkovém balení.
Když zaplatíte 79,80 eur navíc,
jen aby to zabalili do hnusných látkových tašek.
To je opravdu ten nejlepší způsob, jak říct: „Mám prachy a ty mě nezajímáš.“
Tak nějak by to bylo. Je lepší dát jenom nějakou blbost jako dárek, co?
S přáteli jsme vždycky pořádali „Tajné dárky“.
„Tajné dárky“ je to samé jako normální dárky,
akorát že vlastně přiznáváte, jaká sračka ty dárky jsou.
Pořádali jsme to vždy před Vánocema,
ale bohužel den před Štědrým dnem.
Což znamená, že si na posledních pár Vánoc moc dobře nevzpomínám.
Protože vždy na Štědrý den mám strašlivou kocovinu.
Nevzpomínám si.
Ale musíme pořádat „Tajné dárky“ vždy 23. prosince,
protože jedině tehdy jsou všichni v Kolíně.
Protože teď žijou v Číně, v Hamburku nebo bůhvíkde.
Takže je to možné jedině tehdy.
Postupně se to zvrhlo.
Začali jsme asi před 20 lety.
Bylo nás šest a pořádali to u někoho doma.
Postupem času
tam bylo víc a víc lidí. Postupem času to narůstalo.
Přišel okamžik, kdy už to nikdo nechtěl pořádat u sebe doma.
„Člověče, nemůžu zase dělat novou podlahu. Loni to bylo fakt špatný!“
A tak jsme si pak začali na 23. prosince něco pronajímat.
Udělali jsme stromeček. Brzy jsme měli i dveřníka, rozvrh hodin
a stala se z toho akce s pozvánkami.
Měli jsme týmy na zdobení a odzdobení stromečku.
Byly tresty za to, když jste zapomněli přinést dárek.
Pak jsme se pořádně opili.
Tak jsme se opili, že z Vánoc se stalo hotové peklo.
Zkoušela jsem přídělový systém.
Rozprostřít to množství alkoholu v čase.
Ale nedokázala jsem to.
Někteří mezitím pili vodu.
Pili vodu. To je psycho! Jak to dělají?
Kde najdou takovou sebekontrolu?
Po každém alkoholickém nápoji vodu.
„Já to vždy tak dělám. Pivo, pak vodu.“
Páni! Vždycky jsem to zkoušela.
Říkala jsem si: „Teď se napiju vody. Vody!
Určitě se napiju vody.“
Pak jsem se zvedla a šla pro „vodu, vodu“.
A pak, když jsem tam stála: „Pivo! Do prdele.“
A pak…
A pak jsme poslouchali Rage Against The Machine
a bylo z toho pěkné vánoční maso.
To pak všichni poskakují,
všechno se rozbíjí a pár jich skončí se zraněním.
O jedněch Vánocích jsem skončila s monoklem
a můj bratr s velkou boulí na čele.
Sedíme u stolu proti babičce a babička se dívá a říká:
„Vy jste se poprali? A na Vánoce!“
A my jako: „No, my jsme oba včera upadli.“
My všichni, všichni moji přátelé, máme vždy na Vánoce tuhle kocovinu.
Proto jsme si napsali vlastní verzi známé vánoční písně.
Jako každý rok
zase se to stalo.
Klečím na zemi,
zvratky mi visí z brady.
Můžu se sotva pohnout,
sotva snáším tu bolest.
Plazím se po čtyřech
celým domem.
Rodiče vesele čekají,
husa je upečená.
A já budu dál pít
až do příštího roku.
Tu můžete mít.
Ale…
Pití na Vánoce nebo těsně před Vánocemi je samozřejmě jen vyvrcholení.
Samozřejmě to začíná mnohem, mnohem dříve.
Musíte se opíjet po celé vánoční období na vánočních trzích.
Každý pitomec chce s vámi jít na vánoční trhy.
„Musíme jít na vánoční trhy,
to fakt musíme.“ Najednou začnete stresovat.
Všichni chtějí jít na vánoční trh!
Je to sociální nátlak.
„Musíme tam před Vánocema jít. Musíme jít na trh!“
Když vám v Kolíně někdo řekne: „Musíme jít na vánoční trh,“
tak se musíte zeptat: „Na jaký?“
V Kolíně máme tisíce vánočních trhů.
V Kolíně máme víc vánočních trhů než míst k parkování.
Taky tam vypijete spoustu svařáku.
Kdo to vlastně vymyslel?
Stojíte tam v zimě
s hrnečkem v ruce
a prvním douškem si okamžitě opaříte pusu.
Jazyk znecitliví, což není tak špatná věc.
Jakmile se ta věc o stupeň ochladí,
chutná to jako studené nohy.
Má to stejnou chuť jako kocovina následujícího dne.
Ta chuť se vám pomalu rozprostře v puse.
Tak tam stojím s tou polovystydlou věcí…
A sotva za pár vteřin přijde někdo z party:
„Další kolo, co? Objednal jsem další kolo. Dejte mi hrnečky.“
A ty tam stojíš: „Sakra. Ten chlap je jak vymahač dluhů.“
„Jedem, jedem!“
Protože chce svůj zasraný vklad zpátky.
Jednou jsem ten svůj vylila do sněhu.
Vypadalo to, jako bych vyzvracela krev. „Všechno v pořádku?“
„Jo."
Nebo tu sračku musíte vyexovat.
Bůh neměl v úmyslu, abychom exovali svařené víno.
Proto vymyslel to opaření.
Ale jasně, pak se opijete svařákem.
Což je opravdu nechutný druh opilosti.
Všimla jsem si, že vždycky, když moc piju,
říkám si: „Teď bych si dala pár těch slizkých hub na česneku.“
Po zbytek roku na ně nemám chuť ani jednou.
Ale na vánočním trhu: „Jo, houby na česneku.“
Že jo?
A když máte vypito dost svařáku, začínáte si pomalu říkat,
že všechny ty zmetky na stáncích jsou vlastně fakt skvělé.
Myslíte si, že je to vlastně opravdu krásné.
„To je krása.“
„Páni. Je to všechno vyrobeno z plsti.“
Plsť! Po zbytek roku bych o plsť ani nezavadila.
Ale na vánočním trhu: „Plsť. Jo!
A plsťový pantofle, paráda.“
Všude je plno zmetků.
Vy je koupíte a ony se pak válí po domě.
Říkáte si: „Paráda, to všechno potřebuji.“
Je to jako podomní obchodníci.
Nevím, jak to dělají.
Ale když u vás zazvoní, tak vy jako:
„Hele, v žádném případě!
Neexistuje jediný důvod, proč bych měl někdy
potřebovat fritézu na plyšáky.“
Ale za deset minut si říkáte: „Člověče, tu věc potřebuji.
Musím usmažit plyšáky. Všechny, co mám.“
Takhle je to i na vánočním trhu: „To potřebuji.“
Ale ve skutečnosti to opravdu potřebuji.
Dekorace z vánočních trhů.
Osobně na tom závisím, jestli chci, aby všechno vypadalo svátečně.
Nemůžu to dělat sama. To nefunguje.
Můžu si prohlížet Pinterest, jak dlouho chci, nefunguje to.
Já vím, že někteří můžou.
Existují lidé, kterým stačí dát lepicí pistoli,
pár suchých listů a nějaký další materiál
a oni vyrobí… Ne, oni nějak vykouzlí květinové dekorace.
Říkáte si, že fotograf z Našeho domova tu musí být každou chvíli
pro osmistránkovou reportáž do Vogue.
Do prdele! O co jde?
Poslední věc, co jsem vykouzlila ze sušených listů, rozhodně nebyla legální.
Já když zdobím, vypadá to strašně.
Fakt. Moje výzdoba
vždy vypadá, která byla krásná… než spadla ze stolu.
A někdo to zametl.
A lidi tam chodí a říkají:
„Hele, šéfe, na tohle byste se měl mrknout.
Svíčka a peří. Co se tu jenom stalo?“
Něco jako Černé historky, znáte to?
Na zemi leží svíčky a peří. Co se tu stalo?
Došlo k vloupání? Došlo k výbuchu?
Ne, Caro dělala výzdobu. Aha, to jo. V pořádku.
Jednou jsem zavolala mámě a řekla jí:
„Mami, já vůbec neumím udělat výzdobu. Vůbec!“
A máma jako: „Jo, to je skvělý.“
„Cože?“
„No, myslím, že je dobře, že je něco, co neumíš.“
„Jo, paráda.“
„Ne, je to dobrá vlastnost.“
„Umět si přiznat, že je něco, co neumíš. To je dobře.“
Nemůžeš to dělat příliš často,
vypadalo by to, že si říkáš o komplimenty.
Jako ve škole. Každý měl takového spolužáka.
„Ach, Bože, určitě budu mít pětku! A hele, zase jednička?
Fakt?“
A taky o Vánocích vždycky dostávám cukroví.
Vždy dostanu cukroví.
Už je vám to jasný, páni, superdobrý cukroví.
A pak vám dojde, že ta osoba, co vám ho dala,
jen chce slyšet, jak je dobrý.
Vždy je mi darováno s poznámkou:
„Jo, ale letos se mi fakt nepovedlo.“
Fakt se nepovedlo! Myslíš?
A ten, komu jsi cukroví darovala, tomu se povedlo?
Zaprvé, jak se může cukroví nepovést?
Je to tuk a cukr. To je vždycky výborný.
Nemůžete zkombinovat tuk a cukr tak,
aby to nechutnalo dobře.
Proto je vždy trochu přehnané, když si kousneš do cukroví a zvoláš:
„Ach, vynikající.“
Jasně, že je to vynikající.
Je to cukroví. Jaký jiný by to mohlo být? Magnetický?
Co myslíš?
Cukroví!
Vždy vezmu všechno cukroví, co dostanu,
a dám ho na velikou mísu.
A lidi se ptají: „To jsi pekla ty?“
Jednu dobu jsem začala říkat: „Jo.
Se svým poníkem.
Můj poník a já. Napekli jsme všechno to cukroví.
Žádný problém. Děláme to každý rok. Velká pečící kampaň.“
Problém je, když nabízíte někomu s alergií
a ten se ptá: „Jsou v tom ořechy?“
„Jo.“
„No, pravděpodobně ne.
Dej si jeden a zeptej se znovu za deset minut.
Když budeš pořád naživu: Ne, nejsou.“
Ale o Vánocích je jídlo strašně důležité, že jo?
Vánoční jídlo je vrcholem oslav.
Pro všechny to musí být to nejlepší jídlo na světě.
Jsou jen dva tábory.
První je tým „Párky a bramborový salát“.
Druhý je tým „Mrtvý pták“.
Husa, kachna nebo krůta.
Sova. Čertví co ještě.
Jako dítě jsem fakt chtěla být v týmu „Bramborový salát“.
Protože je rychle snědený.
Pro děti je to zasraná šikana.
To zatraceně dlouhý jídlo. O co tu k čertu jde?
Na Vánoce, když už jste se vrátili z kostela,
tak chcete dárky. To věčné vánoční nacpávání břich!
Normálně to vyřeší těstoviny s omáčkou. Nebo omáčka s těstovinama.
Ale na Vánoce sedíte u stolu tři hodiny.
My jsme vždycky měli zbytky.
No, neříkalo se tomu zbytky. Říkalo se „raclette“. Měli jsme raclette.
Od mámy to byl geniální tah. Nemusela nic připravovat.
Stačilo otevřít krabičky.
Pro nás děti to mělo nevýhodu, že trvalo věky, než se táta nasytil.
Protože vždycky říkal: „To není nic pořádného.“
Když můj otec řekl,
že to není nic pořádného, myslel tím, že v tom není maso. Žádné maso.
Jo, v raclette je jen salám, šunka a tak.
Ale žádné opravdové maso.
Jako dítě máte plné břicho už po kousku roztaveného sýra.
Sedíte tam u stolu s rozpáleným obličejem, třesete se:
„Kdy už budeme rozbalovat dárky?“
Ale musíte čekat, než se váš otec nasytí.
Už máte za sebou 24 okének adventního kalendáře.
A teď musíte sedět naproti otci, než spořádá 24 pánviček.
O Vánocích vždy po večeři hrajeme hry.
Z toho se v posledních letech stala oblíbená tradice.
Vždy hrajeme jednu hru.
Zní to trochu podivně, ale…
Jmenuje se to „Tvoje máma všechny trumfne“.
Je to něco jako větší bere, ale hraje se to s matkou.
Musíte se navzájem trumfovat.
Co se týká váhy, vlasů, a počtu dětí bez dozoru.
Věta vždy začíná slovy „Tvoje máma“ a pak všichni rozhodnou, která věta
byla nejvtipnější. Tu pak můžete použít k přetrumfování ostatních.
Ta hra sama o sobě není ve skutečnosti tak skvělá.
Ale s bratrem jsme se fakt nasmáli tomu,
jakým způsobem rodiče ty věty předčítali.
Kdykoli můj otec četl svoji větu,
podíval se hned na mého bratra, aby zjistil, jestli to bylo vtipné.
Protože někdy ten vtip nepochopil.
Seděl tam o Vánocích a říkal:
„Tvojí mámou jich prošlo více než dveřmi úřadu práce.
Bylo to dobrý?“
„Dobrý.“
Moje matka to vlastně taky nechápe.
Čte to trochu jako ta zapálená kolínská manželka v kostele.
Čte asi jako:
„Tvoje máma se vysere na koberec,
zapíchne do toho preclík a říká, že tady teď žije ježek.“
Je to fakt vtipný.
Člověk už k rodičům nechodí tak často.
Ačkoli před pár lety
jsem chvíli žila u rodičů kvůli jedné „situaci“. A…
Byla jsem z toho vyděšená.
Myslela jsem, že se zblázním, že to bude strašné.
Ale bylo to vlastně nádherné období. Bylo to skvělé.
Měli jsme pravidelné jídlo, snídali jsme společně.
Sedíte na tom samém místě, co jste sedávali jako děti.
Je tam pět různých druhů salámu.
Někdy jsem šla do lednice, jen abych spočítala salámy.
Žádný z nich nebyl prošlý, žádný nebyl zkažený. Nic.
Už jen to bylo tak fascinující.
Všechno moje oblečení bylo vyprané a vyžehlené.
Všechna moje trička mají díru. Tak to prostě je.
Prostě nemůžu vydržet, až mi někdo podá nůžky,
když mě škrábe cedulka.
Nastane okamžik, kdy se neovládnu
a pak všechno roztrhám na kousky.
A moje máma všechno zašila.
Ale taky byly chvíle, kdy jsem si uvědomila:
„Ach, ano.
Opravdu jsme je nechali samotné moc dlouho.“
Například jednou jsem se chtěla vykoupat.
Bylo to v prvním patře a právě jsem si napouštěla vanu.
Matka to slyšela z přízemí a běžela nahoru, křičela:
„Ty se chceš koupat? Ty napouštíš vanu? Promiň, to nemůžeš!“
A já jako: „Co? A proč ne?“
A ona vstoupila: „No, to nejde.
Nemůžeš se vykoupat. Na to není voda dost horká.
Táta to tak nastavil.
Můžeš se jen osprchovat, vykoupat se nemůžeš.“
K tomu musím říct,
byla jsem totálně zmatená,
protože před pár lety
rodiče přešli na geotermální energii.
Za to geotermální topení zaplatili strašný peníze.
Můj otec si to spočítal.
Jakmile bude mým rodičům 90 let,
tak se to konečně vyplatí.
Dokonce vím, jak se to zavádělo. Vrtalo se do země.
Myslela jsem, že kopají díru pro dinosaury. Co to k čertu je?
Vykopali díru v zahradě mých rodičů.
Nejsem expert přes geologii ani přes topení.
Ale pochopila jsem geotermii tak,
že se dovrtají až do zatraceného jádra Země!
Pro mě znamená geotermální vytápění, že rodiče mají paušální sazbu za lávu.
A že voda je u nich doma soustavně doslova vroucí.
Proč by to sakra neměli používat?
Ne. Otec zjistil, že může ušetřit pár halířů,
když to nastaví trochu na míň.
Byla jsem ohromená!
Stála jsem před matkou a řekla: „Počkat.
Ale ty se přece fakt ráda koupeš.
Ty se teď nemůžeš vykoupat? Ale vždyť miluješ koupele!“
Moje matka je královna koupelí.
Fakt, když jsem byla malá, pořád se koupala.
A ona řekla:
„No, když se chci vykoupat, vezmu hrnec na těstoviny. Ten obrovský.
A dám vařit trochu vody.“
A já: „A to pak jdeš do těch zasranejch schodů s hrncem vařící vody?
Ty se koupeš, jako to dělali za války?
Co to je za podivnou situaci?“
„Nemůžeš. Tvůj otec to tak nastavil.“
A pak otec uslyšel náš rozhovor.
Slyšela jsem ho křičet:
„No jo, to je v pořádku, Já to nastavím!“ Ale naštvaně.
Otec byl příšerně rozzlobený.
Ale na koho? Na nás? Na sebe sama? Proč byl tak rozzuřený?
To je fakt šílený!
Říkáte si: „Tyjo, moji rodiče jsou fakt divní.
Mám je ráda, ale jsou divní.“
Přijde mi to tak vtipný. Ale jako puberťákovi je vám to fakt supertrapný.
Myslíte si o celé své rodině: „Pane Bože, vy jste všichni tak divní.“
A jak stárnete, tak si říkáte:
„Bože můj, vy jste tak divní.
Jste podivíni, ale jste moji podivíni. Určitým způsobem je to skvělé.“
A proto existují podivné tradice v každé rodině.
Ale například s náma je to takhle.
Když stavíme betlém, sejdeme se všichni 6. prosince.
A pak tam ta stáj jen tak stojí.
Ale pro nás se Ježíšek ještě nenarodil.
Protože ještě není čtyřiadvacátého. Jsme strašně logičtí.
Takže dokud se nenarodí, Ježíšek leží za postýlkou.
Ostatní děti čekají v děloze, ale on čeká na dně zaprášené skříně.
A pak se jednou stalo, co se stát muselo.
Ježíšek zmizel.
Ježíš zmizel. Nevím, jestli ho sežrala kočka nebo tak něco.
Nebo jsme ho vyluxovali? Ach, je tedy s babičkou v nebi.
Nemám tuchy, kam zmizel.
No nic, my jsme ho museli samozřejmě nahradit.
O Vánocích nemůže být postýlka prázdná.
To by bylo fakt strašidelný!
Někdo musí dělat Ježíška!
A pak jsme tam začali dávat různé figurky.
Jednou jsme měli dělníka z Playmobilu.
Fakt pohoda. Měl kníra a v ruce lopatu.
Pak tam byla Polly Pocket. Prosadila jsem ji tam.
Více rozmanitosti v Ježíšově sektoru.
Pak šťastný hroch z kindervajíčka. To bylo taky fajn.
Pak jsme v jednu chvíli přešli na superhrdiny.
Je těžké jít v Ježíšových stopách.
Musíte mít co nabídnout.
To rozhodně byla práce pro Batmana.
Batman byl Ježíšek po tři roky.
Říkám si: „No a co? Gotham, Betlém, jaký je v tom rozdíl?“
A to je to něco navíc v Ježíšově duchu, ta rozmanitost.
Každý může šířit Ježíšovo poselství. Poselství lásky.
Proč ne Batman? A to jsou pro mě Vánoce.
Ne ten starý příběh z Bible,
ale to, co prožíváte s přáteli a s vašimi podivíny doma.
Každý má svůj vlastní, speciální okamžik.
Vánoce jsou pro každého jiné.
Nevadí, když pijete sami pod vánočním stolem.
Nebo jestli darujete dětem levnou Barbie z Polska.
Nebo jestli u vás doma na koberci žije hnědý ježek.
Pro mě jsou Vánoce jen tehdy, když v postýlce leží Batman.
Tichá noc,
svatá noc.
Batman se posmívá Božímu Synu,
Ježíšek leží někde za skříní,
kde už ho nikdo nikdy nenašel.
Batman zachránce je tu,
Batman zachránce je tu.
Tichá noc,
svatá noc.
Domácí cukroví,
ve skříni nějaké kraviny z plsti.
Váš dech smrdí houbama na česneku,
jen mějte pusu zavřenou.
Mějte pusu zavřenou.
Veselé Vánoce! Díky, lidi! Vraťte se v pořádku.
Bylo skvělé mít vás tady! Užijte si oslav.
Darujte sami sobě něco hezkého!
Dejte si pořádný drink!
Tichá noc,
svatá noc.
Doufám, že jste se bavili.
Teď jděte a mějte se krásně.
Nezapomeňte, že Ježíšek všechno vidí.
Lidi, představení skončilo,
já jedu domů na svém poníkovi.
Veselé Vánoce!
Děkuji vám!
Překlad titulků: Radka Labric