Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Mange tak!
Tak.
Tak. Venner!
Velkommen! Dejligt, at I kunne komme.
Og midt i julesæsonen.
Det sætter jeg stor pris på.
I kunne nu have været
til julefest
og ligget i jeres eget bræk. Men nej,
I kom for at se mig i stedet.
Fred være med jer.
Det er ikke…
Tiden før jul er ganske særlig, ikke?
Så ganske særlig, en unik blanding af
reflektion og at være stresset.
Reflekterende stress så at sige.
Men man gør det mod sig selv.
For man har altid den følelse,
"at alt skal være færdigt før jul. Det skal være færdigt.
Nej, det skal være færdigt før jul. Det skal det altså."
Ens opgaveliste, men også personlige konflikter.
De skal redes ud før jul.
Som om verden ender efter jul.
Det skal redes ud.
Min onkel er håndværker. Han får altid at vide:
"Lav badeværelset, men det skal være færdig før jul."
Han siger altid: "Ja da, før jul. Bare ikke i år."
Men det er en særlig tid og en særlig forventning, ikke?
Og for at strække forventningen
er der pakkekalendere, ikke?
Så man kan flippe lidt ud hver dag i stedet for på en gang.
Så kan man dele det pænt op. Nu om dage er der
et uendeligt antal pakkekalendere.
Er der nogen, der laver dem selv? Har du lavet en?
Der er folk, der laver dem i august. Det siger de ikke.
Det siger de ikke. Lige før jul siger de:
"Ja, jeg har da lavet til hele familien."
Til børnene og deres forældre og hunden.
Så tænker man: "Sikke nogle psykopater!"
Det forstår jeg godt… Der er allerede en, der rækker hånden op. Præcis.
Jeg kan forstå, hvis man gør det for sin partner. Det er da lidt sødt.
Det gør man i det første år af forholdet.
Og det er sandt, at til de første syv døre
har man så gode idéer, ikke?
Og tænker: "Jeg er sådan en god kæreste.
Jeg har superkreative idéer."
Men efter den syvende pakke…
…så bliver det svært.
Så tænker man: "Ja.
Pyt, endnu en nøddechokoladebar.
Og en til!"
Åh, han har hasselnøddeallergi. "Pyt, en til!"
Jeg havde en kæreste, da jeg var 16 år.
Til ham lavede jeg
en pakkekalender af sandwichposer.
Og i nogle poser var der breve,
og når man satte dem sammen, stod der: "Jeg elsker dig".
Ja. Jeg var så sød.
Men også virkelig dum.
For der var to problemer.
Første problem.
Efter "Jeg el…"
Er det ret tydeligt, hvad der ville stå.
Jeg mener, hvad kunne der ellers stå?
Jeg el…laborerer over livet på sofaen?
Jeg elaborerer over os.
Jeg el…ler min søster vil have en navlepiercing.
Og det andet problem var,
at jeg den 9. december opdagede,
at den fyr ikke var den eneste ene.
Det var et problem. Som 16-årig sker det hurtigt, ikke?
Overgangen fra: "Åh gud, jeg er så forelsket!"
til "Ad, hvem er det?"
er glat.
Så efter "Jeg elsker",
skrev jeg bare
"julen".
Der stod på hans gave:
"Jeg elsker julen."
Ja.
Hvorfor? Jeg har altid ville sige det.
Ja, og det er slut.
Sådan slår man op som 16-årig.
Man kunne ikke sms'e. Jeg tog ikke telefonen mere.
"Jeg droppede ham", ville man sige nu.
Jeg hørte for nylig, det hedder "at droppe nogen".
Man slår ikke op mere. Man dropper dem.
Det lyder så cool, ikke?
"Droppet." Det lyder, som om man lagde ham i en kurv.
Og så, som i Den lille rødhætte
lægger man et viskestykke over.
Og så afleverer man ham hos hans mor.
Nej, det var ikke det, jeg havde forestillet mig.
Jeg læste for nylig,
at en pakkekalender er en normal kalender. Et redskab til at tælle med.
Og førhen
havde man kridtstreger som julekalendere.
Fireogtyve kridtstreger
blev tegnet på væggen, og børnene måtte viske en væk hver dag.
Det var julekalenderen.
Der sprang børnene sikkert glade ud af deres varme senge
klokken fem om morgenen, før de drog ud på de frosne marker.
Forestil jer det i dag?
Med de små, forkælede møgunger.
"Mor, hvilken julekalender får jeg i år?"
"Apple? Playmobil?"
"Nej, min søn. I år har vi noget ganske særligt til dig.
Du må viske en linje væk fra væggen hver dag.
Nyd det."
"Må jeg beholde svampen, mor?"
"Nej.
Og mens du er i gang, så fortsæt med køkkengulvet."
Vi havde da en bedre julekalender.
Da vi var børn, fik vi ret geniale julekalendere.
Ikke de dumme julekalendere med billeder.
En af mine venner havde en med billeder. Stakkels ham.
Vi fik dem med chokolade i.
Hver dag fik vi et lille stykke chokolade.
Det brændte sig fast i mit sind. Det er den bedste chokolade i verden.
Den allerbedste.
I dag ved jeg det. Nej.
Det var den mest ulækre chokolade i verden, ikke?
Spiser man det igen i dag, tænker man: "Bvadr!
Det smager som udstødningen fra en bil.
Som om nogen har glemt at fjerne aluminiumsfolien".
Og sådan lugtede det. "Bvadr, hvorfor?"
Jeg tror kun, det smagte så godt dengang,
fordi man aldrig måtte få chokolade.
Vores smagsløg var ikke udviklede.
Selvfølgelig smagte den som lort. Der var jo petroleum i.
Og den ligger i små plastikforme.
Petroleum man bliver høj af.
At spise petroleum var næsten som at sniffe lim.
Man kan vel sige, at børn kørte på fossile brændstoffer før i tiden.
I dag kan man få alt som pakkekalender.
Der er pakkekalendere med sokker.
Med LEGO, Playmobil, med smykker.
Kosmetik. De er faktisk ret gode.
Med parfume, hvalpe, dinosaurer og…
…med sexlegetøj.
Kender I dem med…? Nemlig.
Nå, I kender dem? Fint.
Der får man et sexlegetøj hver dag,
når man åbner lågen. Og jeg tænker altid:
"Er det virkelig sejt?"
Når man vågner om morgenen
og åbner øjnene med savl på puden og dårlig ånde.
Og det første, man gør, er: "Jeg vil åbne lågen
og se, hvad jeg skal glæde min krop med i dag."
Og til Sankt Nikolajs dag er det en butt plug.
Ja, på den dag er der altid noget stort inden i.
Man er bange for sexlegetøjskalenderen,
for man har set på den tingest siden den 1. december.
"Åh gud, hvad er det?"
Og det bedste er, at man ved, at alle, der har købt den kalender,
stikker den ting op i sig selv i aften.
Fantastisk oplevelse.
Måske ikke alle. Hvis man kender kalenderen, venter man på glidecremen.
Den kommer først bag låge nummer otte.
Og når man har mange pakkekalendere i samme familie,
skal man passe på ikke at forveksle dem.
Ellers ender man med: "Hej skat, den der dildo fra låge 8?
Undskyld, men den gør altså ondt."
"Ja, skat. Det er T-Rexen fra børnenes pakkekalender."
"Åh, okay. Så får de den tilbage."
De sexlegetøjskalendere virker gammeldags på mig.
Jeg ved ikke hvorfor.
Måske er de til sippede personer.
Folk, der er sippede, men også ansvarlige.
Folk, der siger:
"Generelt kan jeg ikke lide at skubbe store objekter op i mig.
Men den var jo i kalenderen.
Vi har købt den og betalt for den…
…og i dag er det Sankt Nikolajs dag, og vi skal fejre.
Det skal gøres."
Det er ikke for mig. Men jeg har en veninde, der glæder sig.
Og håber, hun får en af sin kæreste.
Hun vil ikke selv købe den. Den skal være en gave.
Hun synes, det er fantastisk. Engang kom han hjem og sagde:
"Skat, jeg har en ganske særlig kalender."
Og hun sagde: "Ja, for helvede."
Han sagde: "Det er lige det, vi mangler,
for at få lidt krydderi i forholdet
og en smule pep ind i vores liv."
For mig ville det være grund til at slå op med nogen,
hvis de brugte ordet "pep".
"Jeg vil gerne have lidt pep i vores…" Tak, det er slut herfra.
Og der tænkte hun allerede: "Gud, hvad har han med?
Hvad er det? Vis mig den.
Er det noget med knuder, håndjern, nosseringe?"
Og han finder tingen frem. En pakkekalender
med te.
Ja. Ophidsende.
Meget ophidsende.
"Det er vilde blandinger.
Skør citron-balsam-pebermynte.
Åh, fem minutters trækketid? Ja, lad mig trække i fem minutter, ja.
Åh, beroligende te.
Åh, gud, ja. Tag mig med Earl Grey. Tag mig, Earl."
"Earl Grey"? Han må have været den kedeligste fyr nogensinde.
"One Shade of Grey".
Og min veninde siger: "Fantastisk.
Alle fucker hjernerne ud i julen,
og jeg skal bare holde fast i en kop kamillete."
"Jep, så T-Rexen skal vist ind igen."
Og det er altid svært med jul og forhold.
Der kan opstå mange problemer.
Julen er selvfølgelig kærlighedens tid.
Det siger især ateister, så de også kan fejre den.
Og jeg har et særligt forhold til den,
for jeg havde en jul,
hvor jeg blev droppet juleaften.
Ja.
Det var hårdt.
I 20 minutter lykkedes det mig at lade, som om intet var sket.
Så brød jeg hulkende sammen under træet. Og det er katastrofalt.
Måske kan nogle af jer genkende det.
Det er en katastrofe i en familie, hvor vi aldrig taler om følelser,
hvad enten det er jul eller ej.
Min familie blev helt overvældet.
Min bror rejste sig og sagde:
"Okay, jeg går ud og laver en Moscow Mule til alle."
Det var det eneste fornuftige, der skete.
Min far stod foran mig. Han vidste, han måtte gøre noget.
Han stod foran mig og så på mig,
så slog han mig hårdt på armen og sagde:
"Kom nu! Du er ellers sådan en stærk kvinde."
Han kunne lige så godt have slået en femårig og sagt:
"Forklar så relativitetsteorien. Du er ellers altid så klog!"
Og jeg tænkte: "Hvad sker der?"
Så rejste min mor sig, og jeg tænkte:
"Endelig! Hun ved, hvad der skal gøres. Hun kender mine følelser."
Min mor rejser sig og går hen til klaveret.
Og enten på grund af en ubevidst impuls, eller fordi hun vil lette stemningen,
så spiller hun den eneste sang, hun kan udenad.
Og det var "My Heart Will Go On".
"Mener du det alvorligt?"
Så hun sammenligner mit kærlighedsliv med den synkende Titanic.
Meget passende.
Og jeg lå der under træet og tænkte: "Tager I gas på mig?"
Jeg græd ind i træet, og vandstanden steg i huset.
Det var så slemt.
Og efter terapeutisk anbefaling
har jeg forsøgt at bearbejde den hæslige situation med en sang.
Åh, du triste
Åh, du smertende
Tårevædet juletid
Kæresten er tabt
Han har fundet en anden
Og så græder jeg, jeg græder Åh, hvilken smerte
Åh, du triste
Åh, du smertende
Tårevædede juletid
Mor spiller på klaver
Far smækker mig med glæde
Så jeg græder
Hvor jeg græder, hvilken smerte
Mange tak.
Jeg har det allerede bedre.
Jeg tænkte dengang: "Åh gud"
Mens jeg tænkte tilbage på julen i min barndom.
Som barn var julen altid vidunderlig, ikke?
Man er altid glad. Det er altid fantastisk.
Men lad os ikke lyve.
Før børn er gaverne det vigtigste ved julen, ikke?
Jeg ved, det lyder lidt amoralsk, men havde I spurgt mig som barn:
"Hvad er vigtigere for dig til jul?
At Gud ofrede sin søn for dig og alle på Jorden?
Eller den nye Game Boy?"
Det vil overraske jer at høre,
at jeg sagde:
"Game Boy, tak."
Ja, undskyld, men hvilken slags gave er det at ofre sin søn?
Nej tak! Er du vanvittig?
Det er alt for abstrakt for et barn. Tænk, at man fortæller det til børn!
Den kære Gud har ofret sin søn for din skyld.
I mine øjne er det vildt upassende.
Det var slet ikke nødvendigt. Jeg kender ikke engang fyren.
Det er slet ikke grusomt, at Gud lader sin søn dø.
Han er forvist fra himlen
til en lurvet planet med oversvømmelser, jordskælv og rosenkål.
Og som om det ikke er nok, så bliver han også korsfæstet.
Som barn tænker man: "Uh huh, uh huh."
"Og det er den gode Gud."
"Okay, godt så, ham beder jeg til, sejt."
Gaver er det vigtigste.
Derfor blev ønskesedlerne fra mig og min bror
længere og længere hver jul.
Ikke, fordi vi var materialistiske svin, der ikke kunne få nok.
Men fordi vi aldrig fik præcis det, vi ønskede os,
men kun noget, der lignede.
Et legetøj fra loppemarkedet, der allerede var blevet leget færdigt med.
Fra nutidens perspektiv var det super bæredygtigt. Totalt.
Men som barn tænker man: "Fuck bæredygtighed."
Som barn vil man have den originale Barbie i den skide lyserøde æske.
Og ikke en polsk efterligning, hvor nogen har tegnet kønshår med tusch.
Selv med voksstrips gik de ikke væk.
Og derfor begyndte vi at skrive
utroligt præcise beskrivelse af gaverne på vores ønskesedler,
for vi tænkte: "Det Jesusbarn er lidt dumt."
Vi må beskrive tingene præcist. Så vi skrev ikke bare Barbie,
men "Den originale Barbie fra Mattel.
Original indpakning. Lyserød æske. Skal være forseglet."
En gang klippede jeg billeder ud fra de julekataloger, man får i posten
og klistrede dem på ønskelisten.
Havde vi haft internet,
havde jeg tilføjet alt til kurven og bestilt det med det samme.
Hvis mor havde spurgt: "Hvad ønsker du dig til jul?"
"Det kommer. De ringer snart. Det er klaret. Det bliver leveret."
Ja, okay. Så måske ønskede jeg mig nogle få urealistiske ting.
Det ved jeg nu.
For eksempel bad jeg konsekvent om en pony, til jeg blev 17.
Ja, og jeg ved stadig, hvor absurd det føltes som barn,
at jeg aldrig fik en.
Jeg forstod det bare ikke.
Hvorfor kunne jeg ikke få en pony?
Vi har en have. Så ponyen kan græsse der.
Vi har et haveskur.
Vi kan sætte græsslåmaskinen i garagen, så ponyen kan bo der.
"Hvorfor ikke?"
Men jeg fik aldrig den pony.
Og jeg ved, at på et tidspunkt før jul sagde min bror til mig:
"Jeg ved, hvad du får."
Straks sagde jeg: "En pony?"
"Okay, sig det ikke."
"Hvor stor er den?"
Og han sagde:
"Den er så stor."
Og jeg sagde: "Åh. Hvordan føles den?"
Og han sagde: "Så blød."
Jeg sagde: "Åh gud, jeg får en pony. Åh gud!"
Jeg faldt i søvn hver aften med tårer i øjnene.
Jeg troede helt til juleaften, at jeg ville få en pony.
Og det, jeg fik i gave, var…
…sengetøj.
Med et ponytryk.
Min bror var en lille, ondskabsfuld sadist.
Måske ville jeg gerne have kvalt ham med det sengetøj.
Måske forsøgte jeg på det, men det må jeg ikke tale om.
Jeg ønskede mig en pony så inderligt.
Og derfor ejede jeg en i min fantasi.
Jeg fantaserede om den og så mit liv med pony for mig.
Og måske fortalte jeg et par personer om det af og til.
Jeg nævnte lige, at jeg havde en pony.
Som barn tog jeg ikke sandheden så alvorligt.
Jeg prøvede på det. Og når man har fortalt andre børn, at man har en hest…
…så bliver man ret populær.
De flippede selvfølgelig ud. Og jeg syntes, det var fantastisk.
Men jeg fandt ud af, det var bedst
kun at narre de børn, der ikke tog med hjem for at lege om eftermiddagen.
Jeg tænkte, det var bedst at sige det til dem, jeg gik til ballet med.
Og der kunne jeg virkelig smøre tykt på.
Jeg fortalte dem de bedste historier.
Jeg fandt på en smuk farve til den, et smukt navn.
Jeg tog til turneringer.
Denne pony kunne lave tricks.
Pigerne var vilde.
De fulgte mig rundt. De forgudede den jord, jeg stod på.
Især dem, der også gik til ridning.
De vidste, hvad det betød at have sin egen hest.
For dem var jeg Bibi og Tina i et.
Og jeg husker en eftermiddag, hvor jeg virkelig havde løjet.
"Ja, sådan er det med min pony" og pigerne gispede: "Åh gud!"
Jeg havde et lille følge bag mig.
Vi kom ud fra balletskolen. Alle børnene blev hentet,
og en pige løb hen til sin mor:
"Mor, vidste du, at Caro har en pony?"
Og moren sagde: "Har du en pony?"
Og jeg var så selvsikker. "Ja, det er rigtigt. Jeg har en pony."
Og hun sagde: "Wow! Er den her i Køln?"
"Ja, selvfølgelig."
"Ja, hvor er den så?"
Jeg så rundt på parkeringspladsen, og over træerne var der et stort tag.
"Der. Der er min pony." Og hun sagde:
"Er din hest virkelig der?" Jeg sagde:
"Jep, jep, jep."
Og hun sagde: "Det er sært, for det er en tennisbane."
Og jeg sagde: "Hm, ponyen spiller også tennis!"
…spiller også tennis.
Spoileralert: Jeg fik aldrig en pony.
Jeg havde det hårdt som barn.
Men ikke, når jeg gav gaver til andre.
Når man giver gaver som barn,
så har man det ret let, ikke?
Som barn kan man give hvad som helst, og ens forældre flipper ud.
Det passer. Man kan folde et stykke papir til sin mor.
"Åh, det er så smukt foldet. Smukt!"
Man behøver ikke engang anstrenge sig.
Man maler et grimt billede af familien, hvor alle ligner oppustede rumvæsner.
"Hvor smukt."
Men jeg var for doven til at male.
Så i stedet for skrev jeg tilgodebeviser.
Og i begyndelsen fejlberegnede jeg tids- og anstrengelsesfaktorerne.
Min første tilgodeseddel var:
"Et års hjælp med husarbejdet".
Ja. Min mor lo højt.
Og efter en dag sagde jeg: "Åh. Åh, jeg har lavet en fejl."
Og så arbejdede jeg mig ned til noget mere realistisk.
Og jeg gav en seddel, hvor der stod: "Vil være sød en dag".
Og der stod: "Vil være sø en dag".
Det manglede et "d".
Det lå også i æsken. "Vil være sø en dag". Det må være nok.
Overordnet set betød det faktisk det modsatte:
"Hej mor, jeg vil være sød en dag på et år."
Det betyder, at i de andre 364 dage vil jeg ikke være det.
I skudår betyder det 365 dage.
Det var ingen gave, mere afpresning.
Men det er lige meget for mødre.
Man kan skrive, hvad man vil, på gavekortet.
De synes, alt er fantastisk.
Jeg tror, det er en slags beskyttelse.
At man altid er glad.
Alle mødre siger: "Tak, det var pænt af dig. Så unødvendigt."
Det er selvforsvar,
for der er et fænomen, der ikke blive talt nok om.
Ja, af modvilje.
Der findes en ting, de kalder:
"Køns-gave-kløften".
Køns-løn-kløft.
Det kender vi godt. Kvinder betales mindre end mænd for det samme arbejde.
Og kvinder får stadig færre gaver.
Mænd og børn får de allerbedste gaver til jul.
Hvorfor? Fordi kvinder har tænkt over det siden juli.
De skriver lister. De har noter på mobilen.
Derfor får børn og mænd seje gaver
som et teleskop eller et bungeereb.
Eller et knivslibekursus eller noget.
Og kvinder får næsten ingenting. Når de får noget, er det praktisk.
Som et mundstykke til en støvsuger.
Mor får et mundstykke til støvsugeren.
Jeg spøger ikke. En af mine venner fik det som gave.
Der er visse ting, der ikke hører til i gavepapir.
En af dem er et mundstykke til en støvsuger.
Ja, men det er mega-ergonomisk og superpraktisk.
Gud! Toiletpapir er også superpraktisk,
men det giver jeg ikke som julegave.
En støvsuger…
Kvinder får kun praktiske ting, når de overhovedet får noget.
Spørg en kvinde, du kender, en mor
eller familiemanager, hvad de fik til jul sidste år.
Jeg vil vædde med, du hører noget som:
"Altså, den lille malede en bordskåner, tror jeg."
Med posten… det var faktisk genialt…
kom der en øloplukker fra kundeservice i min bank.
Manner, det er sørme flot.
Det er bare fantastisk.
Det er så uretfærdigt.
De fleste kvinder, jeg kender,
har fortjent en indkøbsvogn fyldt med gaver.
Det er trods alt dem, der er julens producere, ikke?
Men i modsætning til filmproducere
så tager de ikke alle pengene med hjem.
Ja.
De laver julen.
Var der en Oskar-uddeling, hvor jul eller julefester fik priser,
ville alle kvinder blive takket.
"Tak. Uden dig havde det ikke været muligt, Margaret."
For de gør alt.
De sørger ikke bare for, at alle får gaver.
Uden kvinderne ville halvdelen af familien ikke vide, det var jul.
For de fortæller alle, hvordan og hvornår, der skal fejres.
Jeg har en veninde, der har eget firma og tre børn.
Jeg så hendes huskeseddel engang. "Organiser julen". Det var et punkt.
Et punkt på hendes skide liste. "Det gør jeg lige ved siden af, fuck det."
Kvinder tager sig af alt.
Festen, udsmykningen, maden.
Og de skal også sørge for at bevare freden i familien.
Uden dem ville slægtninge skændes,
sikkert en onkel med en fætter.
De forhindrer i det skjulte slåskampe ved at skænke snaps.
Og det hele, mens de ser drøngodt ud.
Og den største, ukendte præstation er naturligvis,
at de hele tiden skal lade,
som om det slet ikke er noget problem.
Faktisk burde julens højdepunkt ikke være gaveuddelingen,
men at hædre husets kvinde.
Men det er ikke tilfældet, og hvis kvinder vover at sige:
"Åh, det er for stressende for mig lige nu. Det er for meget."
"Åh, mor!
Hun bliver skør.
Bare chill. Slap dog af for himlens skyld. Det er jul!"
Nå, men måske er det også vores egen skyld,
for før jul siger vi ofte en smule panikramt
og minimalistisk:
"Hør, i år giver vi ikke gaver, vel?"
Vi giver ikke gaver. Først lyder det let,
men problemet opstår med de forskellige definitioner af ingenting.
Hvad betyder det præcis i den sætning?
Faktum er, at for mænd betyder "Ingenting" ingenting..
Ingenting som i ingenting. Overhovedet ingenting.
Og for kvinder er ingenting "Ingenting?
Bortset fra en lille ting.
Altså, intet stort,
måske en lille ting, der viser din evige kærlighed til mig.
Som giver mig tårer i øjnene, når jeg pakker den ud.
Men det er ingenting."
Det er forskellige definitioner.
Måske er det logisk, at der er en køns-gave-kløft.
Der er en lang tradition for foragt for kvinder i kirken,
og julen handler om traditioner, ikke?
Det er bare en konsekvens af det.
Det begyndte med, at katolikkerne opfandt den perfekte familie,
helt uden kvinder.
Ikke? Faderen, Sønnen og Helligånden.
Tre drenge. Det lyder ikke særlig katolsk, vel?
Det er bare et bofællesskab, intet seksuelt.
Men i det mindste generes de ikke af kvinder.
Selvfølgelig er der flere kvinder i den katolske historie,
men desværre er de alle elendige figurer.
Det begyndte med Eva. Hun fik os ud i noget lort.
Spiste af æblet. Og fik os smidt ud af paradis.
Man kunne også sige: "Eva var klog og nysgerrig.
Hun så længere end til sin næsetip. Hun var ikke en ja-siger.
Hun var interesseret."
Og så vidt jeg ved, bed Adam også af æblet.
Men med ham var det ikke noget problem.
Ja, ja, de blev begge straffet og smidt ud af paradiset,
men Eva blev også straffet med arvesynden.
Og ikke kun Eva, men alle kvinder, der fulgte.
Så vi bærer alle hendes synd.
Hvilket betyder ubærlig smerte, når man skal føde
og at bløde fra vores kønsdele hver måned.
Ja, gamle mand, vi har fattet det!
Det var lidt af en overreaktion.
Måske er køns-gave-kløften en straf fra Gud.
Jeg har altid tænkt, min tante overdrev.
Min tante sagde altid:
"Jeg fik aldrig så seje gaver som min bror", altså min onkel.
"Han skulle heller ikke hjælpe så meget til i huset."
Og min far sagde altid: "Sådan noget vrøvl."
Vi sagde alle: "Ja, vrøvl."
Og så så vi engang på gamle lysbilleder med vores bedstemor.
Fra 60'ernes jul med en masse glimmer.
Og man ser min onkel i forgrunden
med sin helt nye racerbil. Han smiler fra øre til øre.
I baggrunden hulker min tante med en chokoladebar i hånden.
Det var sikkert ikke engang den gode med petroleum.
Min tante havde det faktisk ret godt.
I det mindste fik hun ikke pinlige gaver.
Min kusine fik en epilator til jul
fra vores bedstemor foran alle.
Altså, min bedstemor vidste ikke, hvad det var.
Min tante havde pakket den ind til min kusine.
Men gudskelov forklarede min tante det for alle.
"Ja, ja, hun er kun fyldt 13,
men hun har allerede lange, sorte hår på benene."
Min bedstemor sagde: "Hvorfor skal hun barbere sine ben?
Hvad er det for noget nymodens pjat?"
Jeg spørger mig selv: Hvornår bliver man egentlig bedstemor?
Hvornår bliver man bedstemor eller bedstefar?
Ikke, når man får børnebørn, men udvendigt.
Lige nu er jeg normal. Jeg har farverigt tøj på.
Men på et tidspunkt bliver jeg til en bedstemor og bærer kun…
…beige.
Ja, men ikke Kim Kardashian-beige, men sundheds-beige.
Hvornår sker det?
I øjeblikket har jeg stadig min egen stil. Det håber jeg da.
Men på et tidspunkt vil jeg opgive og klæde mig som en bedstemor.
Hvornår sker det? Hvordan sker det?
Det bedste er, at alle bedstemødre i alle generationer ser ens ud, ikke?
Da jeg var lille, så bedstemødre ud præcis som i dag.
Plisseret skørt, glittersweater og ortopædiske sko.
Netop.
Sker det gradvist?
Ikke? At man begynder med beige sko og tænker: "Åh."
"Dem kan jeg da godt lide."
Og så flytter det sig højere og højere op. Beige bukser måske?
Eller er det en mere formel proces? Får man et brev fra kommunen?
Og man åbner det og siger:
"Manfred, så er det tid. Vi skal gå med beige nu."
Så skal man tage sine farverige sneakers, caps og ting
og aflevere dem.
Og så får man en pensionistvest.
Med 20 lommer.
Men hvad gør man med de tomme lommer?
Hvor får man det, der skal være i dem?
Måske får man en voucher til Müllers pensionistekviperingshandler.
Så får man pensionist-starterkittet.
"Her er pensionistens lommeindhold.
Her er en håndfuld hostebolsjer.
For gamle selvfølgelig. Halvdelen uden papiret."
Og et stoflommetørklæde og en kvittering fra 2007.
Men man har stadig 20 tomme lommer. Hvad lægger man i dem?
Der skal selvfølgelig indpakket mad i hver eneste lomme.
Noget mad, man lægger i en Tupperware.
Også æg!
Det er jo ikke, som om naturen har pakket dem perfekt ind.
Så man lægger dem i en Tupperware. og tager dem kun med i toget.
Og så spiser de æggene.
Jeg så for nylig en gruppe ældre kvinder på toget,
der alle åbnede deres æg.
Jeg tænkte: "Hold da op!" Jeg ser jo aldrig bedstemødre mere.
Jeg har indtryk af, man kun ser ældre kvinder
på toget eller til familiesammenkomster.
For når man tænder for fjernsynet,
er alle kvindelige tv-værter over 40 skiftet ud.
Selvfølgelig er der mange unge kvinder i alle film. Men ældre kvinder?
Glem Instagram.
På en måde er de blevet suget ud af samfundet.
De er bare forsvundet.
Som barn forestillede jeg mig, hvad det at dø var.
At man bare ligesom forsvinder.
Jeg forestillede mig det lidt anderledes.
Min bedstemor satte mærker på døren over, hvor høj jeg var blevet.
Og sagde altid: "Nu er du så stor."
Så forklarede hun: "Før i tiden var jeg også højere."
Som barn tænkte jeg: "Hvad? Hvordan fungerer det?
Man vokser sig stor. Man bliver da ikke mindre."
Hun sagde: "Jo. Når man bliver ældre, krymper man. Man bliver mindre."
Jeg tænkte: "Virkelig?"
Så begyndte tandhjulene i min hjerne at dreje.
Jeg tænkte: "Er det sådan at blive ældre."
At blive gammel er at krympe igen og igen.
Bedstemor bliver mindre og mindre.
Og på et tidspunkt må hun bo i et dukkehus.
Så skal hun bo i et LEGO-hus.
Og når vi ikke kan finde hende mere,
støvsuger vi og siger: "Hov, der var noget, der raslede."
Åh nej.
Bedstemor.
Jeg tænkte: "Så er man død."
Når man bliver suget op.
Da min bedstemor så virkelig døde,
sad jeg i kirken og tænkte, at kisten var for stor.
Eller er der flere bedstemødre deri?
Det var sidste gang, jeg gik i kirke. Da min bedstemor døde.
Det er jo ikke noget, vi gør til hverdag.
Men til jul…
Kirken er altid fuld til julemessen.
Ellers er der ikke nogen, heller ikke uden Corona.
Men kirken er fuldstændig pakket.
Man får på fornemmelsen, de har holdt på pladserne siden november.
"Nej, ingen kan sidde her. Der sidder vores familie."
Tætpakket.
Hvis jeg havde en forestilling,
hvor salen var tom det meste af året, hvor der ikke var en sjæl,
men pakket en gang om året,
ville jeg sige: "Venner, nu får de en fantastisk forestilling.
Så kommer de hver eneste dag.
Vi vil underholde dem. De vil ikke vide, hvad der ramte dem"
Den katolske kirke tænker: "Ja eller nej.
Nej. Lad os få børnene til at spille et stykke, der er alt for langt.
Som alle allerede kender.
Og alle skal tale meget stille."
I et lokale, hvor der er højt til loftet.
Og alle skal have ryggen til publikum."
Og så læser engagerede kvinder med en fræk korthårsfrisure højt.
De læser en bibeltekst højt, meget engageret, så man tænker:
"Den bedste bog i verden ville lyde skidt, hvis man læste den sådan"
"Og det skete i de dage,
at der udgik en befaling fra kejser Augustus
om at holde folketælling i hele verden.
Det var den første folketælling,
mens Kvirinius var statholder i Syrien.
Nej.
Og man kan hele tiden mærke,
at den præst hader børn.
Han hader børn. Han lader bare som om.
Han ville elske at få Finn-Friedrich væk fra første række.
For han afbryder prædiken
og slår sidemanden i hovedet med salmebogen.
Men det må han ikke, for han skal jo prædike:
"Julen handler om fødslens mirakel og kærligheden til et barn!
Lad børnene komme til mig!"
Han vil helst tage fat i Finn-Friedrich og sige:
"Hold så mund, dreng. Ellers slår jeg dig med kertelyset.
Hvis du ikke er stille,
kommer Piskefar og stikker nåle i dine øjne."
Selvfølgelig…
I den katolske kirke må man være taknemmelig, hvis præsten kun hader børn.
Det mindste af to onder.
Ja, selvfølgelig…
Overraskelse!
Folk kan ikke lide at gå i kirke mere, for julehistorien
er ikke relevant for vores liv.
Man sidder der som ung person og tænker:
"Hvad helvede foregår der?"
Hvis julehistorien skete i dag,
ville det være helt anderledes.
Jeg mener, det begynder med formering.
Maria og Gud ville nok have mødt hinanden på Tinder.
Formoder jeg.
Alt ville have været anderledes.
Som om Josef og Maria ville have sovet i en stald. Aldrig i livet!
De ville have tjekket ind på et sejt loft fra Airbnb
i Betlehems gentrificerede centrum. Det er klart.
Ja, selvfølgelig.
Som om de ville se på en stald, de fandt på en sammenligningsside for hoteller:
"Kun en stjerne? Nej. Aldrig i livet."
Som om de tre vise mænd
personligt var rejst hele vejen for at aflevere gaver.
De ville bare have sendt noget med Amazon, ikke?
Allerede pakket som en gave.
Hvor man betaler €79,80 ekstra,
for at de stikker det i en luset stofpose.
Det er den letteste måde at sige: "Jeg har penge, og du betyder intet."
Sådan ville det være. Bedre at give noget lort som gave, ikke?
Vi har altid en hemmelig julemand, mig og mine venner.
Den hemmelige julemand er som en normal julemand,
bortset fra, at man faktisk indrømmer, hvor elendige gaverne er.
Vi gør det hvert år før jul,
men uheldigvis dagen før juleaften.
betyder det, at jeg ikke så godt kan huske de sidste juleaftener.
For jeg har altid massive tømmermænd juleaften.
Jeg kan ikke huske noget.
Men vi har altid den hemmelige julemand den 23. december,
for det er det eneste tidspunkt, hvor alle er i Køln.
Nu om dage bor de i Kina eller Hamborg, eller guderne må vide hvor.
Så vi kan kun gøre det der.
På et tidspunkt eskalerede det bare.
Vi begyndte for 20 år siden cirka.
Vi var seks, og vi gjorde det derhjemme.
Men gennem årene
er der kommet flere og flere folk til. Det er eskaleret over tid.
Så på et tidspunkt ville ingen mere lægge hjem til.
"Jeg kan ikke renovere etagen igen. Det var så slemt sidste år."
På et tidspunkt begyndte vi at leje lokaler den 23. december.
Og få et træ. Snart havde vi en dørmand og en tidsplan.
Det blev til en tilbagevendende begivenhed med invitationer.
Vi havde hold, der dekorerede træet og pillede pynten af igen.
Der var straffe, hvis man glemte sin hemmelige julemand.
Og så blev vi enormt fulde.
Vi blev så fulde. Hver gang vidste jeg, at julen ville gå ad helvede til.
Jeg måtte rationere det lidt.
Og holde lidt igen med al den alkohol.
Men det kunne jeg ikke.
Nogle mennesker drikker vand.
De er sgu da psykopater! Hvordan gør de det?
Hvordan kan man have så meget kontrol?
Efter hver alkoholsk drik. "Vand."
"Jeg gør altid sådan, øl, så vand."
Wow. Jeg har forsøgt mange gange.
Jeg tænkte altid: "Okay, nu drikker jeg vand. Vand.
Jeg drikker helt sikkert vand."
Så rejser jeg mig for at hente noget "vand, vand, vand",
og når jeg så står der: "Øl! Fuck."
Så…
På et tidspunkt lytter vi til Rage Against The Machine,
og der er en glad mosh pit.
Så alle støder ind i hinanden.
Alt går i stykker, og man får også skader.
Der var juleaftener, hvor jeg sad med et blåt øje,
og min bror med et stor bule i panden.
Overfor sidder vores bedstemor. Hun ser på os og siger:
"Har I slået jer? Og så til jul!"
Og vi siger begge to: "Ja, vi faldt begge to i går."
Alle mine venner har enorme tømmermænd juleaften.
Derfor har vi lavet vores egen version af en velkendt julesang.
Ligesom hver eneste år
Skete det igen
Knæ på jorden
Bræk på hagen
Jeg kan knapt bevæge mig
Kan ikke udholde smerten
Kravler på alle fire
Gennem hele huset
Forældre venter glade
Gåsen, den er stegt
Jeg drikker bare videre
Indtil næste år
Den må I gerne få.
Men…
Det at drikke på eller før juleaften er selvfølgelig kun højdepunktet.
Det begynder meget tidligere.
Man er jo fuld i hele julesæsonen på julemarkederne.
Enhver idiot vil med dig på julemarkeder.
"Vi skal på julemarked.
Det bliver vi nødt til." Pludselig stresser man over ting.
For alle vil med på julemarkeder.
Det er et socialt pres.
"Vi skal gøre det før jul. Vi må på markederne!"
I Köln, når folk siger: "Kom, vi tager på julemarked,"
så bliver man nødt til at spørge: "Hvilket et?"
Vi har hundrede af julemarkeder i Köln.
Vi har flere julemarkeder end parkeringspladser i Köln.
Man drikker også meget gløgg der.
Hvem opfandt egentlig det?
Man står der i kulden
med sin kop
og med den første mundfuld, brænder man straks munden.
Ens tunge er følelsesløs, hvilket ikke er så skidt.
Så snart det hele er kølet en grad ned,
så smager det som kolde fødder.
Det smager, som tømmermænd føles dagen derpå.
Så efterhånden får man den smag i munden.
Så står jeg der med den halvkolde drik. "Bvadr."
To sekunder senere kommer der en fra gruppen og siger:
"En runde til, ikke? Jeg giver en runde. Giv mig jeres kopper."
Og man står og tænker: "Fuck. Den fyr er som en inkassoopkræver."
"Kom nu."
For han vil have sit depositum tilbage.
Jeg vippede bare mit ud i sneen.
Det så ud, som om jeg kastede blod op i sneen. "Har du det godt?"
"Ja."
Ellers må man sluge det lort.
Gud mente ikke, at gløgg skulle sluges.
Derfor skabte han det brændende varmt.
Selvfølgelig bliver man vildt fuld af gløgg.
Det er en ækel form for fuldskab.
Jeg lægger altid mærke til, at jeg har fået for meget at drikke,
når jeg tænker: "Slimede hvidløgschampignoner ville være lækkert."
Resten af året ville jeg ikke røre dem.
Men på julemarkedet, "Åh, hvidløgschampignoner."
Ikke?
Og når man har fået nok gløgg, så synes jeg efterhånden,
at alt lortet i boderne er virkelig sejt.
Man synes faktisk, det er smukt.
"Det er smukt.
Wow. Det hele er lavet af filt."
Filt. Resten af året er jeg ligeglad med filt,
men på julemarkedet. "Filt. Åh.
Også filtsko, utroligt."
Alt er fyldt med nipsting.
Man køber dem, og så står de bare rundt om i huset.
Man tænker: "Super, det har jeg brug for."
Ligesom homeshopping før i tiden.
Jeg ved ikke, hvordan de gjorde,
men når man tændte for det, tænkte man:
"Aldrig i livet!"
Der er absolut ingen grund til, at jeg nogensinde
får brug for en fnug-frituregryde.
Man ser på den i ti minutter og tænker: "Den har jeg altså brug for."
Jeg skal friturestege alle mine fnug.
Sådan er det også på julemarkedet, "Den har jeg brug for."
Og det har jeg faktisk.
Dekorationerne fra julemarkedet.
Jeg har personligt brugt dem til at skabe en festlig stemning.
Jeg kan ikke gøre det selv. Det virker ikke.
Jeg kan se lige så meget på Pinterest, som jeg vil, men det virker ikke.
Jeg ved, der er folk, der bare kan det der.
Der er folk, man kan give en limpistol
og et par tørre blade og lidt stof,
og så fremtryller de bare blomsterdekorationer.
Man tror, at fotografer fra Bo Bedre ankommer lige om lidt
for at lave en otte-siders historie til Vogue.
Fuck mig! Hvad handler det om?
Det sidste, jeg fremtryllede med tørre blade, var vist ikke lovligt.
Det ser så dårligt ud, når jeg gør det.
Virkelig. Når jeg gør det,
ser det altid ud, som om en smuk dekoration faldt ned fra bordet.
Og nogen samlede den op.
Hvor folk går forbi og siger:
"Hej chef, du bør lige se på det her.
Et lys og en fjer. Hvad skete der her?"
Eller som Black Stories, kender I dem?
Et lys og en fjer ligger på gulvet. Hvad skete der?
Var der indbrud? Var der en eksplosion?
Nej, Caro laver kunsthåndværk. Åh, okay, sejt.
På et tidspunkt ringede jeg til min mor og sagde det.
Jeg sagde: "Mor, jeg kan ikke lave dekorationer."
Min mor sagde: "Ja, det er fantastisk."
"Undskyld?"
"Nej, jeg synes, det er godt, der er ting, du ikke kan."
"Ja, fantastisk."
"Det er en god egenskab at have.
At kunne sige, der er noget, man ikke er god til. Det er godt."
Men man kan ikke sige det for tit.
Så lyder det, som om man fisker efter komplimenter.
Som i skolen, hvor alle havde en ven, der sagde:
"Åh gud, jeg får helt sikkert '2'. Åh, hvad, endnu et '12-tal'?"
"Åh gud."
Derfor får jeg altid småkager til jul.
Jeg får altid småkager.
Hvor man allerede kan se, at det er supergode småkager.
Og man indser, at gavegiveren
kun vil høre, hvor gode de er.
Jeg får dem altid med sætningen:
"Ja, men i år blev de ikke så gode."
"Ikke så gode." Mener du det?
"Hvem har så fået de småkager, der blev gode?"
Hvordan kan småkager blive dårlige?
Det er smør og sukker. Det er altid lækkert.
Man kan ikke blande smør og sukker på en måde,
der smager dårligt.
Derfor er det altid for meget, når man bider i en småkage og siger:
"Åh, lækkert."
Ja, selvfølgelig er det lækkert.
Det er en småkage. Hvad skulle den ellers være? Magnetisk?
Hvad forestillede du dig?
Småkager!
Jeg tager altid de småkager, jeg får, og jeg får mange,
og lægger dem på et stort fad.
Så spørger folk altid: "Har du selv bagt?"
På et tidspunkt begyndte jeg at sige: "Jep.
Med min pony.
Min pony og jeg bagte alle de småkager.
Intet problem. Gør det hvert år. Standard-onsdagsfolk."
Problemet er, når der er nogen med allergi,
og de spørger: "Er der nødder i?"
"Ja.
Ja, sikkert ikke.
Prøv en, og spørg mig igen om ti minutter…
…hvis du stadig er i live."
Og maden er supervigtig i julen, ikke?
Julemaden er højdepunktet.
Den bedste mad i verden til alle.
Der er altid to lejre.
Den første er Pølse- og kartoffelsalatholdet
Den anden er De døde fugles hold.
Gås, and, kalkun.
Ugle. Og hvad der ellers er.
Som barn var jeg på Kartoffelsalatholdet,
for den blev hurtigere klar.
For børn er det ren chikane.
Det langstrakte måltid. Hvad helvede?
På juleaften, hvor man allerede havde været i kirke.
Man vil have gaver. I julen varer spisningen i evigheder.
Normalt er pasta og sovs, eller sovs og pasta nok.
Men til jul sidder man ved bordet i tre timer.
Vi fik altid rester.
Okay, vi kaldte det ikke rester. Vi sagde: "raclette." Vi fik raclette.
Det var genialt tænkt af min mor, for hun skulle ikke lave noget,
bare åbne pakker.
Ulempen for os børn var, at det tog evigheder, før min far var mæt.
For han sagde altid: "Det er ikke rigtig mad."
Når min far sagde:
"Det er ikke rigtig mad," mente han altid, at det ikke var kød.
Selvfølgelig med raclette er der kun salami, skinke osv.
Ikke rigtig kød.
Som barn er man mæt efter et halvt stykke smeltet ost.
Man sidder der med sit varme ansigt ved bordet og ryster:
"Hvornår får vi gaver?"
Men man måtte vente, til ens far var mæt.
Man har allerede klaret sig gennem de 24 små låger i julekalenderen.
Så skal man vente på, at far får 24 små pander til at forsvinde.
Til jul leger vi altid en leg efter maden.
Det er blevet en elsket tradition i de sidste par år.
Vi leger altid en leg.
Det lyder lidt sært nu, men…
Det hedder: "Din mor Top Trumps".
Det er en slags Top Trumps, men man spiller det med mødre.
Man skal overgå hinanden
med vægt, hår og antal børn uden opsyn.
Der er altid "Din mor"-sætninger. Alle skal beslutte,
hvem der har den sjoveste sætning, og man kan bruge den til at overgå andre.
Selve legen er ikke så sjov.
Men min bror og jeg griner så meget af,
hvordan vores forældre læser de sætninger.
Når min far læser sætningerne højt,
ser han straks på min bror for at se, om det var sjovt.
For nogle gange forstår han ikke vitsen.
Han sidder juleaften og siger:
"Jeres mor bliver knaldet mere, end døren knaldes i på jobcentret.
Var det sjovt?
Sjovt."
Min mor forstod det heller ikke.
Hun læser dem som en lille, entusiastisk kirkefrue fra Köln.
Hun læser sådan her:
"Din mor skider på tæppet,
stikker saltstænger i og siger, at pindsvinet nu bor her."
Det er for meget.
Jeg er ikke så tit hos mine forældre, som jeg plejede.
Men for et par år siden
boede jeg et stykke tid hos mine forældre på grund af en "situation". Og…
Jeg var rædselsslagen,
for jeg troede, vi ville skændes, og det ville blive forfærdeligt.
Men det var faktisk en dejlig tid. Det var vidunderligt.
Der var regelmæssige måltider. Der var morgenmad.
Man sidder på samme sted, som da man var barn.
Der var fem forskellige slags pølser.
Nogle gange åbnede jeg køleskabet bare for at tælle alle pølserne.
Ingen af dem var dårlige eller indtørrede.
Det var fascinerende i sig selv.
Alt mit tøj blev vasket, strøget og repareret.
Alle mine bluser har huller. Sådan er det bare.
Jeg kan ikke vente på, at nogen giver mig en saks,
når mærket kradser.
Så på et tidspunkt går jeg amok
og river alt i stykker.
Og min mor reparerede det hele.
Men der var også tidspunkter, hvor jeg indså:
"Åh ja.
Vi har ladet dem være alene for længe."
For eksempel ville jeg tage karbad.
Det er på første sal, og jeg havde lige tændt for vandet.
Det hører min mor nedenunder og kommer løbende og råbende op:
"Vil du tage karbad? Det kan du ikke, desværre."
Og jeg sagde: "Øh? Hvorfor ikke?"
Hun kom helt ind. "Ja, det kan du ikke.
Du kan ikke tage karbad. Vandet er for koldt til det.
Sådan har din far indstillet det.
Du kan tage brusebad, men ikke karbad."
Dertil må jeg sige,
at jeg var totalt forvirret,
for et par år tidligere
skiftede mine forældre til jordvarme.
De betalte en masse for den jordvarme.
Min far havde regnet det ud.
Så snart begge mine forældre fyldte 90 år,
ville det begynde at betale sig.
Jeg ved endda, hvordan det blev bygget. Der var et bor.
Jeg troede, de borede efter dinosaurer. Hvad er det?
De borede et hul i mine forældres forhave.
Jeg er ikke ekspert i geologi eller varme,
men sådan som jeg forstod jordvarme,
så borer de ned til Jordens kerne.
For mig betyder jordvarme, at min forældre har en lava-fast-sats.
Vandet koger konstant hos dem.
Hvorfor fanden dog ikke udnytte det?
Nej, min far fandt ud af, at man kunne spare et par kroner,
hvis man skruede lidt ned.
Og jeg var forbløffet.
Jeg stod foran min mor og sagde: "Vent lige.
Du elsker jo karbad.
Du kan ikke tage karbad? Men du elsker karbad!"
Min mor er karbadsdronning.
Da jeg var lille, tog hun altid karbad.
Og hun sagde:
"Når jeg vil tage karbad, bruger jeg den store pastagryde.
Så koger jeg vand."
Jeg sagde: "Og så går du op ad trappen med en gryde kogende vand?
Du bader som under krigen?"
Sikke en sær situation, ikke?
"Man kan ikke. Sådan har din far indstillet det."
Og så overhører min far vores samtale.
Jeg hører ham råbe:
"Ja, ja, det er fint. Så indstiller jeg det anderledes!" Men vredt.
Min far var rasende.
Men på hvem? På os? På sig selv? Hvorfor var han så vred?
Det er så skørt.
Man tænker: "Wow, mine forældre er sære.
Jeg elsker dem, men de er sære."
Det, synes jeg, er så morsomt. Som teenager var det enormt flovt.
Hele ens familie får en til at tænkte: "Åh gud, I er så sære."
Når man bliver ældre, tænker man:
"Åh gud, I er så sære.
I er freaks, men I er mine freaks. Og det er okay."
Derfor er der sære traditioner i alle familier.
Hos os, for eksempel, foregår det sådan her.
Vi sætter krybbespillet op den 6. december.
Så står det der med krybben i stalden.
Men for os er Jesus ikke født endnu.
For det er jo ikke den 24. december endnu. Vi er meget logiske.
Indtil Jesus bliver født, ligger han bag krybben.
Andre børn ligger i livmoderen. Han ligger bare bagest i et støvet skab.
Og på et tidspunkt skete det, der selvfølgelig ville ske.
Jesus blev væk.
Jesus var forsvundet. Jeg ved ikke, om katten spiste ham eller hvad.
Eller vi havde støvsuget ham op. Åh! Han er hos bedstemor i himlen.
Vi vidste ikke, hvor han var.
Så vi måtte selvfølgelig erstatte ham.
Man kan jo ikke have en tom krybbe til jul.
Hvor uhyggeligt ville det ikke være?
Nogen skal jo være Jesus!
Og så begyndte vi at lægge legetøjsfigurer der.
Et år havde vi en Playmobil-bygningsarbejder.
Det var sejt. Han havde overskæg og en skovl i hånden.
Et år fik jeg gennemtrumfet Polly Pocket.
Mere mangfoldighed i Jesus-sektoren.
Så en glad flodhest fra et Kinderæg. Den var også god.
På et tidspunkt landede vi på superhelte.
Det er jo svært at gå i Jesu fodspor.
Man skal have noget at tilbyde.
Det var i hvert fald en opgave for Batman.
Batman var Jesus i tre år.
Jeg mener, kom nu. Gotham, Betlehem, hvad er forskellen?
Og mangfoldighed giver da mening i forbindelse med Jesus.
Alle kan sprede Jesu budskab. Kærlighedsbudskabet.
Hvorfor ikke Batman? Og for mig er det jul.
Ikke de gamle historier fra Biblen,
men det man oplever med sine venner og freaks derhjemme.
Alle har deres eget særlige øjeblik.
Julen er forskellig fra person til person.
Pyt med, om man drikker sig under bordet til jul.
Eller du giver dine børn billige Barbier fra Polen i julegave.
Eller om et brunt pindsvin bor i dit hjem på gulvtæppet.
For mig er det kun jul, når Batman ligger i krybben.
Stille nat
Hellige nat
Guds søn Batman ler
Jesus ligger bag skabet
Og ingen har fundet ham igen
Batman, frelseren er her
Stille nat
Hellige nat
Hjemmelavede småkager
I skabet står noget nips lavet af filt
Din ånde lugter af hvidsløgschampignoner
Bare hold munden lukket
Glædelig jul! Det er alt, folkens. Kom godt hjem!
Skønt I kunne komme. Nyd festlighederne!
Køb jer selv en god gave!
Drik noget ordentligt!
Stille nat
Hellige nat
Jeg håber, at I morede jer
Og gå så ud og hav det sjovt
Og husk, at lille Jesus Kan se alt
Folkens, showet er slut
Jeg rider hjem på min pony
Glædelig jul!
Tak!
Tekster af: Toni Spring