Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Paljon kiitoksia!
Kiitos!
Kiitos teille!
Tervetuloa! Hienoa, että pääsitte tänne.
Ja vielä keskellä joulunaikaa.
Arvostan teitä hyvin paljon sen takia.
Olisitte voineet olla nyt -
jossain pikkujouluissa -
makaamassa jo omassa oksennuksessanne, mutta ei,
tulittekin katsomaan minua kirkkoon.
Rauhaa teille.
Eikö olekin…
Aika ennen joulua tuntuu aivan erityiseltä.
Se on hyvin ainutlaatuinen yhdistelmä -
pohdiskelua ja stressaamista.
Eli siis pohdiskelevaa stressiä.
Sen aiheuttaa itselleen.
On nimittäin aina sellainen tunne:
"Kaikki pitää saada valmiiksi ennen joulua. Haluan hoitaa ne.
Ei, tuo pitää tehdä ennen joulua. Se pitää saada valmiiksi."
Tehtävälistoja, mutta myös henkilökohtaisia konflikteja.
Ne pitää hoitaa ennen joulua.
Ikään kuin joulun jälkeen tulisi maailmanloppu.
Se pitää hoitaa kuntoon.
Yrittäjäsedälleni sanotaan aina:
"Kylppäri pitää saada valmiiksi ennen joulua."
Hän vastaa aina: "Totta kai ennen joulua. Tosin ei tänä vuonna."
Se on silti erityistä aikaa, johon liittyy odotuksia.
Tätä odotusta pitkittävät -
joulukalenterit.
Sitten sekoaa joka päivä hieman eikä kerralla kokonaan.
Siksi sen voi jakaa mukavasti. Nykyään on -
mieletön määrä joulukalentereita.
Teettekö te niitä? Oletteko koskaan tehneet sellaista?
Jotkut tekevät niitä elokuussa. He eivät puhu siitä.
Juuri ennen joulua he sanovat:
"Totta kai tein niitä koko perheelle."
Lapsille, vanhemmille ja koiralle.
Silloin miettii, mitä ihmeen psykopaatteja he ovat.
Voin ymmärtää sen… Joku nosti jo kätensä.
Ymmärrän sen, jos sen tekee kumppanilleen. Se on aika söpöä.
Niin tehdään ainakin suhteen ensimmäisenä vuonna.
Tosin on totta, että seitsemän ensimmäisen luukun kohdalla -
on todella hyviä ideoita.
Silloin tuntee olevansa todella hyvä tyttöystävä.
"Minulla on todella luovia ideoita."
Seitsemännen luukun jälkeen -
alkaa olla vaikeaa.
Silloin sitä toteaa:
"Ja paskat, taas hasselpähkinävohveli.
Ja vielä yksi!"
Ai niin, hänellä on pähkinäallergia. "Noh, menköön vielä yksi!"
Minulla oli poikaystävä, kun olin kuusitoista.
Tein hänelle -
joulukalenterin muovipusseista.
Joissain pusseissa oli kirjaimia,
ja kun ne yhdisti, siinä luki "minä rakastan sinua".
Kyllä, olin todella ihana.
Olin myös erittäin tyhmä.
Oli nimittäin kaksi ongelmaa.
Ensimmäinen ongelma.
Kun on "minä rak…"
On melko selvää, mitä on tulossa.
Mitä muuta voisi olla tulossa?
Minä rak… ennan talon?
Minä rakuunaa haluan.
Minä rak… etin laukaisen ilmaan.
Toinen ongelma oli se,
että 9. päivänä joulukuuta tajusin,
ettei kundi ollut se oikea.
Se oli ongelma, ja 16-vuotiaana se tapahtuu äkkiä.
Ensin on todella rakastunut,
sitten miettii: "Yök, kuka tuo on?"
Ihan saumattomasti.
Niinpä kun oli "minä rakastan",
lisäsin perään vain -
"joulua".
Hänen lahjassaan luki:
"Minä rakastan joulua."
Aivan.
Miksi? Olen aina halunnut sanoa niin.
Koko homma oli jo ohi.
16-vuotiaiden ero.
En voinut lähettää tekstaria, mutta en vastannut hänen puheluihinsa.
Nykyään puhutaan "dumppaamisesta".
Kuulin sen äskettäin. Se on dumppaamista.
Enää ei erota toisesta, hänet dumpataan.
Kuulostaa tosi hyvältä.
"Dumpataan." Kuulostaa siltä, että kundi laitetaan eväskoriin.
Ja aivan kuten Pienessä Punahilkassa -
laitetaan ruudullinen liina päälle.
Sitten hänet dumpataan äidilleen.
En minä toki sellaista kuvitellut.
Luin äskettäin,
että joulukalenterit ovat kuin tavallinen kalenteri. Niiden avulla lasketaan.
Aiemmin -
oli liituviivat joulukalenterina.
Piirrettiin 24 liituviivaa -
seinälle, ja lapset saivat pyyhkiä yhden pois joka päivä.
Se oli joulukalenteri.
Lapset varmasti loikkasivat höyhenpatjaltaan iloa täynnä -
viideltä aamulla ennen kuin lähtivät kuokkimaan jäistä peltoa.
Kuvitelkaa sellainen nykypäivänä.
Hemmoteltujen kakaroiden kanssa.
"Äiti, millaisen joulukalenterin saan tänä vuonna?
Apple? Playmobil?"
"Ei, poikani. Tänä vuonna saat jotain ainutlaatuista.
Saat pyyhkiä viivan pois seinältä joka päivä.
Pidä hauskaa."
"Saanko edes pitää sienen, äiti?"
"Et.
Ja putsaa samalla keittiön lattia."
Meillä sentään oli parempi joulukalenteri.
Kun olimme lapsia, ne olivat todella hienoja.
Ne eivät olleet niitä tyhmiä, missä oli kuvia.
Kaverillani oli sellainen, jossa oli kuvia. Voi raukkaa.
Meillä oli suklaakalentereita.
Joka päivä sai pienen suklaan.
Se iskostui jotenkin mieleeni. Se on maailman parasta suklaata.
Ihan parasta.
Nyt tiedän, ettei niin ollut.
Se oli maailman kamalinta suklaata.
Jos sitä maistaisi nyt, ei pitäisi siitä.
Se maistuu ihan pakoputkelta.
Maistuu siltä, että joku jätti folion sen päälle.
Siltä se haisi. "Yök, miksi?"
Se maistui niin hyvältä meistä lapsista -
vain siksi, että emme saaneet koskaan suklaata.
Makunystyrät eivät olleet kovin hyvin kehittyneet.
Totta kai se maistui paskalta. Sisällä oli öljyä.
Niissä oli pienet muovikuoret.
Öljystä menee pää sekaisin.
Öljyn syöminen on melkein kuin haistelisi liimaa.
Voi sanoa, että lapset kulkivat ennen fossiilisilla polttoaineilla.
Nykyään joulukalentereissa on ihan mitä tahansa.
On joulukalentereita, joissa on sukkia.
Legoja, Playmobilia, koruja.
Kosmetiikkaa. Ne ovat aika hyviä.
Hajuvettä, koiranpentuja, dinosauruksia -
ja seksileluja.
Niissä on… Kyllä vain.
Ai, se onkin tuttu? Selvä.
Saa joka päivä seksilelun -
kalenterista. Mietin aina,
onko se oikeasti kivaa.
Kun herää aamulla -
ja avaa silmät, tyynyllä on kuolaa ja hengitys haisee.
Heti ensimmäiseksi pitää käydä katsomassa,
mitä suon vartalolleni sinä päivänä.
Pyhän Nikolauksen päivänä se on anaalitappi.
Sinä päivänä kalenterissa on aina jotain suurta.
Se pelottaa,
koska sen on nähnyt jo ensimmäisenä päivänä joulukuuta.
"Voi luoja, mikä tuo on?"
Parasta on se, että tietää kaikkien kalentereiden ostaneiden -
tunkevan sen sisäänsä sinä iltana.
Se on hieno kokemus.
Eivät sentään kaikki. Kalenterin tuntevat odottavat liukuvoidetta.
Se tulee kahdeksannesta luukusta.
Kun perheessä on monta joulukalenteria,
pitää olla tarkkana, etteivät ne mene sekaisin.
Muuten käy näin: "Kulta, kahdeksannessa luukussa oli se dildo.
Se sattuu jonkin verran."
"Se on kylläkin dinosaurus lasten joulukalenterista."
"Selvä. Annan sen sitten takaisin heille."
Jostain syystä seksilelukalenterit ovat minusta vanhanaikaisia.
En tiedä, miksi.
Ehkä ne sopivat melko siveille ihmisille.
Niille, jotka ovat siveitä, mutta myös vastuuntuntoisia.
Ihmiset sanovat:
"En yleensä työnnä isoja esineitä sisälleni,
mutta se oli tässä kalenterissa.
Me ostimme sen ja maksoimme siitä,
ja tänään on Pyhän Nikolauksen päivä, ja meidän pitää juhlia.
On siis pakko tehdä se."
Se ei ole minun juttuni, mutta ystäväni odottaa sitä kovasti.
Hän toivoo kalenteria poikaystävältään.
Hän ei osta sitä itse, sen pitää olla lahja.
Hänestä se on hieno. Yhtenä jouluna poikaystävä tuli kotiin ja sanoi:
"Toin sinulle aivan erityisen joulukalenterin."
Kaverini innostui.
Mies sanoi: "Sen avulla -
saamme suhteeseen vähän vaihtelua -
ja elämään ytyä."
Minulle riittäisi eroon syyksi se,
että joku käyttää sanaa "ytyä".
"Haluaisin vähän ytyä meidän…" Kiitos, minulle riittää.
Kaverini mietti jo, mitä mies oli tuonut.
"Mikä se on? Näytä jo.
Onko siinä solmuja? Käsirautoja ja kuulia?"
Poikaystävä veti sen esiin. Joulukalenteri,
jossa on teetä.
Aivan, jännittävää.
Erittäin jännittävää.
"Ne ovat hurjia seoksia.
Villi sitruunamelissa ja piparminttu.
Viiden minuutin haudutusko? Aivan, haudutan sitä viisi minuuttia.
Rauhoittavaa teetä.
Voi luoja, hoida minut Earl Greyllä."
Earl Greyn on täytynyt olla kaikkien aikojen tylsin tyyppi.
One Shade of Grey.
Ystäväni totesi: "Hienoa.
Kaikki muut naivat hulluna koko joulun,
ja minä saan vain pussillisen kamomillaa kuppiini.
Näyttää siltä, että dinosaurus täytyy laittaa takaisin."
Joulu ja ihmissuhteet aiheuttavat aina ongelmia.
Voi tulla kaikenlaista pulmaa.
Joulu on tietenkin rakkauden juhlapyhä.
Varsinkin ateistit sanovat niin, jotta hekin voivat juhlia.
Minulla on erityinen suhde siihen,
koska olen kokenut joulun,
jolloin minut dumpattiin jouluaattona.
Aivan.
Se oli vaikeaa.
Onnistuin 20 minuutin ajan olemaan kuin mitään ei olisi tapahtunut.
Sitten aloin nyyhkyttää kuusen alla. Se oli oikea katastrofi.
Ehkä osa teistä tajuaa sen.
Pahin mahdollinen tilanne perheelle, joka ei jouluna tai muulloinkaan -
puhu tunteista.
Perheeni oli täysin häkeltynyt.
Veljeni sanoi:
"Menen keittiöön tekemään kaikille Moscow Mulen."
Se oli ainoa järkevä asia, joka tapahtui.
Isä seisoi edessäni. Hän tiesi, että piti tehdä jotain.
Hän seisoi edessäni, katsoi minuun,
läimäytti minua todella kovaa kylkeen ja sanoi:
"Älä nyt. Olet yleensä niin vahva nainen."
Hän olisi yhtä hyvin voinut lyödä viisivuotiasta ja sanoa:
"Selitä minulle nyt suhteellisuusteoria, olet yleensä niin fiksu!"
Ihmettelin siinä, mitä oikein tapahtui.
Sitten äiti nousi seisomaan ja ajattelin:
"Vihdoinkin! Hän tietää, mitä tehdä. Hän ymmärtää tunteitani."
Äiti nousi ylös ja meni pianon luokse.
Joko se oli alitajuista tai sitten hän halusi keventää tunnelmaa,
mutta hän soitti ainoan laulun, jonka hän osaa ulkoa.
Se oli "My Heart Will Go On".
"Oletko tosissasi?"
Hän siis vertaa rakkauselämääni Titanicin uppoamiseen.
Se sopi kyllä hyvin.
Makasin kuusen alla ja mietin: "Ovatko he tosissaan?"
Itkin kuuseen, ja nyyhkytykseni täytti koko talon.
Se oli todella kamalaa.
Terapeuttisena neuvona voin kertoa,
että olen yrittänyt käsitellä kamalaa tilannetta laulun avulla.
Voi sinä surullinen
Sinä ahdistava
Murheellinen joulunaika
Poikaystävä on poissa
Hän löysi jonkun toisen
Niinpä minä itken Voi tätä murhetta
Voi sinä surullinen
Sinä ahdistava
Murheellinen joulunaika
Äiti soittaa pianoa
Isä läimäyttää minua ilolla
Niinpä minä itken
Voi tätä murhetta
Paljon kiitoksia.
Kiitos.
Heti tuntuu paljon paremmalta.
Ajattelin kyllä sillä hetkellä: "Voi luoja…"
Mietin myös lapsuuteni jouluja.
Lapselle joulu on aina ihana.
On aina iloinen, koska on todella mukavaa.
Ei silti huijata itseämme.
Lapsena tärkeintä joulussa ovat lahjat.
Tiedän, että se kuulostaa moraalittomalta, mutta jos minulta olisi lapsena kysytty,
kumpi on tärkeämpi asia minulle jouluna,
se, että Jumala uhrasi poikansa minun ja kaikkien muiden takia,
vai uusi Game Boy…
Yllätytte kuullessanne,
että olisin vastannut:
"Game Boy, kiitos."
Anteeksi nyt, mutta millainen lahja on uhrata oma poikansa?
Ei kiitos! Olet hullu?
On ihan liian abstraktia lapselle, jos kertoo hänelle,
että rakas Jumala uhrasi poikansa takiasi.
Minusta se on täysin sopimatonta.
Ei se ollut tarpeen. En edes tunne koko tyyppiä.
Ei ole lainkaan kammottavaa, että rakas Jumala antoi poikansa kuolla.
Hänet karkotetaan taivaasta -
rähjäiselle planeetalle, jossa on vain tulvia, maanjäristyksiä ja ruusukaalia.
Jos se ei riitä, Jumala antaa myös ristiinnaulita hänet.
Lapsena se kauhistutti.
"Se oli siis rakas Jumala."
"Hyvä on sitten, minä rukoilen häntä."
Lahjat ovat kaikkein tärkein asia,
ja siksi minun ja veljeni toivomuslistat -
olivat joka joulu yhä pidempiä.
Ei siksi, että olimme materialistisia sikoja, joille mikään ei riittänyt.
Emme vain koskaan saaneet juuri sitä, mitä toivoimme,
vaan jotain, joka oli samantapainen.
Kirpputorilta lelu, jolla oli jo leikitty.
Nykypäivän näkökulmasta se oli täysin kestävää kehitystä.
Lasta ei voisi kestävä kehitys vähempää kiinnostaa.
Lapsi haluaa alkuperäisen Barbien siinä helvetin pinkissä laatikossa.
Ei mitään puolalaista kopiota, jolle on jo piirretty häpykarvat tussilla.
Sitä ei saanut pois edes vahaliuskoilla.
Siksi aloimme kirjoittaa -
hyvin tarkkoja kuvauksia lahjoista toivomuslistoillemme,
koska päättelimme Jeesus-lapsen olevan vähän tyhmä.
Meidän piti kuvailla asiat hyvin tarkasti. Emme siis kirjoittaneet vain "Barbie",
vaan "alkuperäinen Mattelin Barbie".
"Alkuperäinen pakkaus. Pinkki laatikko. Sen pitää olla avaamaton."
Kerran leikkasin kuvia joulukuvastosta, joita tulee postissa,
ja laitoin ne toivomuslistaan.
Jos olisi ollut netti,
olisin lisännyt kaiken ostoskoriin ja tehnyt heti tilauksen.
Jos äiti olisi kysynyt, mitä haluan lahjaksi,
olisin sanonut, että kaikki on jo hoidettu. Ne toimitetaan.
Ehkä osa toivomuksista ei ollut realistisia.
Tiedän sen nyt.
Pyysin esimerkiksi jatkuvasti ponia 17-vuotiaaksi asti.
Lapsena minusta tuntui ihan älyttömältä,
etten saanut sellaista.
En ymmärtänyt sitä.
Miksi en voisi saada ponia?
Meillä on puutarha, poni voi laiduntaa siellä.
Meillä on puutarhavaja.
Ruohonleikkuri menee autotalliin, ja poni voi olla vajassa.
"Miksi ei?"
En silti saanut sitä.
Kerran ennen joulua veljeni sanoi minulle:
"Tiedän, mitä sinä saat."
Kysyin heti: "Poninko?
Okei, älä kerro.
Miten suuri se on?"
Hän sanoi:
"Se on näin suuri."
Kysyin, miltä se tuntuu.
Hän sanoi, että tosi pehmeältä.
Ajattelin: "Voi luoja, minä saan ponin!"
Nukahdin joka ilta kyyneleet silmissä.
Luulin jouluun asti saavani ponin.
Sain sitten lahjaksi -
lakanat.
Joissa oli ponin kuva.
Veljeni oli kamala ja ilkeä pieni sadisti.
Ehkä olisin halunnut tukehduttaa hänet sillä lakanalla.
Ehkä yritinkin tehdä niin, mutta en saa puhua siitä.
Toivoin todellakin saavani ponin.
Siksi omistin sellaisen mielikuvituksessani.
Kuvittelin sen mielessäni, elämäni ponin kanssa.
Ehkä kerroin siitä silloin tällöin parille ihmiselle.
Mainitsin vain, että minulla oli poni.
En ottanut lapsena totuutta liian vakavasti.
Kokeilin sitä vain, ja kun kertoo muille lapsille omistavansa oikean hevosen,
silloin on erittäin suosittu.
He olivat tietenkin aivan ihmeissään. Minusta se oli hienoa.
Arvelin silti, että oli parasta -
huijata vain niitä lapsia, jotka eivät tulleet luokseni leikkimään.
Siksi tajusin, että oli parasta kertoa se balettituntini lapsille.
Siellä saatoin keksiä kunnolla juttuja.
Kerroin heille loistavia tarinoita.
Keksin kauniin värin ponille, kauniin nimen.
Vein sen kilpailuihin.
Se poni osasi tehdä temppuja.
Tytöt sekosivat täysin.
He seurasivat minua ympäriinsä. He palvoivat maata jalkojeni alla.
Varsinkin ne, jotka ratsasivat.
He tiesivät, mitä hevosen omistaminen merkitsi.
Heille minä olin täydellinen ratsastajatyttö.
Muistan yhden päivän, kun olin keksinyt kaikenlaisia juttuja.
"Sellaista ponini kanssa on." Kaikki olivat ihastuksissaan.
Minulla oli oikea seurue mukana.
Tulimme balettisalista ulos, ja vanhemmat tulivat hakemaan lapsensa.
Yksi tyttö juoksi suoraan äitinsä luokse.
"Äiti, tiesitkö, että Carolla on poni?"
Äiti kysyi minulta: "Onko sinulla tosiaan poni?"
Olin niin itsevarma, että vastasin: "Kyllä, juuri niin. Minulla on poni."
Hän sanoi: "Vau! Onko se täällä Kölnissä?"
"Totta kai on."
"Missä se siis on?"
Katselin ympärilleni pysäköintialueella ja näin puiden yli hallin katon.
"Tuolla minun ponini on." Ja hän sanoi:
"Onko ponisi tuolla?" Minä vastasin:
"Jep, jep."
Hän sanoi: "Hassu juttu, koska tuo on tennishalli."
Minä vastasin: "Poni pelaa myös tennistä."
Myös tennistä.
Spoilerivaroitus: en koskaan saanut ponia.
Oli aika rankkaa lapsena,
mutta ei silloin, kun minä annoin lahjoja.
Jos antaa lahjoja lapsena,
elämä on aika helppoa.
Lapsena voi antaa mitä tahansa paskaa lahjaksi, ja vanhemmat innostuvat.
Ihan totta. Voi taitella paperin äidille.
"Onpa kauniisti taiteltu!"
Ei tarvitse edes yrittää kunnolla.
Voi maalata kuvan perheestä, missä he näyttävät suurilta avaruusolennoilta.
"Onpa kaunista."
Olin silti jopa liian laiska maalaamaan.
Sen sijaan kirjoitin kuponkeja.
Alussa erehdyin ajan ja vaivan suhteen.
Ensimmäinen kuponkini oli:
"Autan kotitöissä yhden vuoden ajan."
Äiti nauroi aika paljon.
Yhden päivän jälkeen sanoin tehneeni virheen.
Sitten päädyin johonkin realistisempaan.
Annoin kupongin, jossa luki: "Olen kiltti yhden päivän."
Siinä luki "olen kiltt yhden päivän".
I-kirjain puuttui.
Myös laatikossa luki "olen kiltt yhden päivän".
Todellisuudessa se tarkoitti päinvastaista.
"Hei, äiti. Olen kiltti yhden päivän vuodessa."
Se tarkoittaa, että loput 364 päivää vuodessa en ole sitä.
Karkausvuosina se tarkoittaa 365 päivää.
Se ei ollut mikään lahja, vaan kiristystä.
Äideille sillä ei ole väliä.
Heille voi antaa minkä tahansa kupongin.
Heidän mielestään kaikki on hienoa.
Se on eräänlaista itsesuojelua.
On aina iloinen.
Kaikki äidit sanovat: "Kiitos, tämäpä ystävällistä. Ei olisi tarvinnut."
Se on itsesuojelua,
koska on olemassa ilmiö, josta on puhuttu aivan liian vähän.
Vastahakoisuuden takia.
On olemassa asia, jota sanotaan -
"sukupuolten lahjaeroksi".
Sukupuolten palkkaero -
on tuttu asia. Naiset saavat vähemmän palkkaa kuin miehet samasta työstä.
Naiset saavat myös vähemmän lahjoja.
Miehet ja lapset saavat maailman parhaat lahjat jouluna.
Miksi? Koska naiset ovat miettineet asiaa heinäkuusta asti.
He kirjoittavat listoja. Heillä on muistiinpanoja kännykässä.
Siksi lapset ja miehet saavat kivoja lahjoja -
kuten kaukoputken tai benjiköyden.
Tai veitsenteroituskurssin.
Naiset eivät saa juuri mitään. Kun saavat, se on jotain käytännöllistä.
Kuten imurin lisäosan.
Sen äiti saa, imurin lisäosan.
Se ei ole edes vitsi. Ystäväni sai sellaisen lahjaksi.
On tiettyjä asioita, jotka eivät kuulu olla lahjapaperiin käärittynä.
Yksi niistä on imurin lisäosa.
Niin, mutta se on todella ergonominen ja käytännöllinen.
Voi luoja! Vessapaperikin on todella käytännöllistä,
mutta en silti anna sitä lahjaksi.
Imurin…
Naiset saavat vain käytännöllisiä asioita, jos sitäkään.
Kysykää joltain naiselta, äidiltä -
tai huoltajalta, mitä hän sai joululahjaksi viime vuonna.
Lyön vetoa, että vastaus on tähän tyyliin:
"Pikkuiseni maalasi minulle kai lasinalustan."
Ja postissa -
tuli pullonavaaja pankin asiakaspalvelusta.
Sehän on hienoa.
Todella hienoa.
Se on huutava vääryys.
Useimmat tuntemani naiset -
olisivat ansainneet ostoskärryllisen lahjoja.
Ovathan he tuottaneet koko joulun.
Tosin toisin kuin elokuvatuottajat,
he eivät vie kaikkia rahoja.
Niin.
He tuottavat joulun.
Jos olisi Oscar-juhla, missä joulujuhlat palkittaisiin,
jokainen nainen saisi kiitokset.
"Kiitos. Ilman sinua se ei olisi onnistunut, Margaret."
He nimittäin tekevät kaiken.
He eivät vain varmista, että kaikki saavat lahjoja.
Ilman naisia puolet perheestä ei tietäisi, että joulu on tulossa.
He myös kertovat kaikille missä, miten ja milloin juhlitaan.
Minulla on kaveri, jolla on oma yritys ja kolme lasta.
Näin kerran hänen tehtävälistallaan kohdan "järjestä joulu". Se oli yksi ainoa kohta.
Yksi kohta hänen listallaan. "Teen sen siinä sivussa, paskat siitä."
Naiset hoitavat kaiken.
Juhlan, koristelun, ruoan.
Samalla heidän pitää myös säilyttää rauha suvussa.
Ilman heitä sukulaiset tappelisivat,
luultavasti setä serkun kanssa tai jotain.
He estävät nyrkkitappelut huomaamattomasti jakamalla snapseja.
Ja näyttävät kaiken aikaa seksipommilta.
Suurin tunnustusta vaille jäänyt saavutus on tietenkin se,
että heidän pitää koko ajan käyttäytyä -
kuin se ei olisi mikään ongelma.
Joulun kohokohta ei pitäisi olla lahjojen jako,
vaan talon emännän kunnioittaminen.
Niin ei silti käy, ja jos naiset uskaltavat sanoa:
"Tämä on ihan liian stressaavaa minulle nyt…"
"Äiti!
Hän tulee hulluksi.
Rauhoitu nyt, taivaan tähden. Nythän on joulu!"
Ihan sama. Ehkä se on meidän tyttöjen syy,
koska ennen joulua me sanomme usein paniikissa -
tällaisia asioita:
"Hei, ei anneta tänä vuonna toisillemme lahjoja."
Ei anneta lahjoja. Se kuulostaa ensin helpolta,
mutta ongelmana on se, että "ei mitään" voidaan määritellä eri tavoin.
Mitä "ei mitään" tarkoittaa tässä lauseessa?
Totuus on, että miehille "ei mitään" on ei mitään.
Ei mitään on ei mitään. Ei yhtikäs mitään.
Naisille ei mitään tarkoittaa: "Ei mitään?
Lukuun ottamatta jotain pientä.
Ei mitään suurta.
Ehkä jotain pientä, mikä ilmaisee ikuista rakkauttasi minuun.
Ehkä se tuo kyyneleen silmääni, kun avaan paketin,
mutta eihän se ole mitään."
Se on eri määritelmä.
Ihan sama. Ehkä on vain loogista, että on sukupuolten lahjaero.
Kirkolla on pitkä perinne naisten halveksimisesta,
ja joulussa on kyse pelkästään perinteistä.
Se on vain sen seuraus.
Se alkoi siitä tosiseikasta, että katolilaiset keksivät täydellisen perheen,
jossa ei ole yhtään naista.
Eikö niin? Isä, Poika ja Pyhä Henki.
Kolme poikaa. Se ei kuulosta kovin katolilaiselta ensin.
Se on vain asumisjärjestely. Ei mitään seksuaalista.
Ainakaan siellä ei ole naisia häiritsemässä heitä.
Tietenkin katolilaisuuden tarinassa on pari naista,
mutta ikävä kyllä kaikki ovat surkeita hahmoja.
Kaikki alkoi Eevasta. Hän sai meidät todella kuseen.
Hän puraisi omenaa. Hänen takiaan meidät karkotettiin paratiisista.
Voisi myös sanoa, että Eeva oli ovela ja utelias.
Hän katsoi nenäänsä pidemmälle, ei ollut jeesmies,
vaan kiinnostunut.
Minun tietääkseni myös Aatami haukkasi omenaa,
mutta hänelle se ei ollut ongelma.
Kumpaakin rangaistiin heittämällä heidät ulos paratiisista,
mutta Eevaa rangaistiin perisynnistä.
Eikä vain Eevaa, vaan kaikkia naisia hänen jälkeensä.
Me kaikki siis kannamme hänen syntiään.
Mikä tarkoittaa sietämätöntä kipua synnyttäessä -
ja verenvuotoa sukuelimistämme joka kuukausi.
Ymmärrämme kyllä.
Pientä ylireagointia.
Ehkäpä sukupuolten lahjaero on vain Jumalan antama rangaistus.
Olin sitä mieltä, että tätini puhui paskaa.
Hän sanoi aina:
"En koskaan saanut yhtä kivoja lahjoja kuin veljeni", eli siis setäni.
"Eikä hänen tarvinnut tehdä yhtä paljon kotitöitä."
Isäni sanoi aina, että se oli paskapuhetta.
Me kaikki pidimme sitä ihan pötynä.
Jossain vaiheessa katsoimme sitten vanhoja diakuvia isoäitimme kanssa.
60-luvulta, jouluna oli paljon hopealankaa.
Setäni näkyy etualalla -
upouuden kilpapyöränsä kanssa hymyillen leveästi.
Taustalla tätini nyyhkyttää suklaapatukka kädessä.
Eikä se ollut varmaan edes sellainen hyvä, jossa on öljyä.
Tädilläni meni ihan hyvin.
Ainakaan hän ei saanut noloja lahjoja.
Serkkuni sai kerran epilaattorin joululahjaksi -
isoäidiltämme kaikkien nähden.
Isoäidin puolustukseksi täytyy sanoa, ettei hän tiennyt, mikä se oli.
Tätini oli paketoinut sen serkulleni.
Onneksi täti selitti kaikille, mikä se oli.
"Tyttö täytti juuri 13,
mutta hänellä on jo pitkiä, tummia karvoja säärissä."
Isoäitini kysyi: "Mikä tuo juttu on, millä ajetaan säärikarvat?
Mikä ihmeen uudenaikainen vehje se on?"
Mietin itsekseni, milloin tulee isoäidiksi.
Milloin on isoäiti tai isoisä?
Ei siis silloin, kun saa lapsenlapsia, mutta ulkoisesti.
Tällä hetkellä olen normaali. Käytän värikkäitä vaatteita.
Jossain vaiheessa minusta tulee isoäiti, jolloin käytän vain -
beigeä.
Ei Kim Kardashianin beigeä, vaan terveellistä beigeä.
Milloin se tapahtuu?
Tällä hetkellä minulla on yhä oma tyylini, ainakin toivottavasti.
Jossain vaiheessa se kumoutuu, ja alan pukeutua kuin isoäiti.
Milloin se tapahtuu? Miten se tapahtuu?
Parasta on myös se, että jokaisen sukupolven isoäidit näyttävät samalta.
Kun olin lapsi, isoäidit näyttivät tismalleen samalta kuin nykyään.
Aina vekkihame, kimalteleva pusero ja ortopediset kengät.
Juuri niin.
Tapahtuuko se vähitellen?
Aloittaa vain beigeistä kengistä ja toteaa:
"Tämä on minun juttuni."
Sitten se alkaa siirtyä ylöspäin. Ehkä beiget housut.
Vai onko se muodollinen tapahtumasarja? Tuleeko viranomaisilta kirje?
Kun avaa sen, joutuu sanomaan:
"On koittanut aika, Manfred. Minun pitää käyttää nyt beigeä."
Sitten pitää kerätä kaikki värikkäät lenkkarit, lakit ja muut -
ja luopua niistä.
Sitten saa eläkeläisen liivin käytettäväksi.
Siinä on varmaan 20 taskua.
Mitä kaikilla tyhjillä taskuilla tekee?
Mistä saa tavaraa niihin pantavaksi?
Ehkä saa kupongin, jotta voi mennä ostamaan seniorivaatteita.
Sitten saa eläkeläisen aloituspakkauksen.
"Eläkeläisen taskujen sisältö.
Kädet tänne. Yskänpastilleja.
Vanhentuneita tietenkin. Puolet on ilman käärepaperia."
Sitten kangasnenäliina ja ostoskuitti vuodelta 2007.
On vielä 20 tyhjää taskua. Mitä sinne pannaan?
Jokaiseen laitetaan tietenkin jotain paketoitua ruokaa.
Jotain ruokaa, joka laitetaan Tupperwareen.
Myös munia.
Eihän luonto ole jo pakannut niitä täydellisesti.
Ne laitetaan Tupperwareen ja otetaan esiin vain junassa.
Siellä munat syödään.
Näin äskettäin junassa joukon iäkkäitä naisia,
jotka kuorivat muniaan.
Ajattelin, että voi taivas. Jotenkin en näe enää isoäitejä.
Tuntuu siltä, että näen vanhempia naisia -
vain junassa tai sukujuhlissa.
Mutta kun laittaa television päälle…
Jokainen yli 40-vuotias naisjuontaja syrjäytetään.
Elokuvissa on valtavasti nuoria naisia, mutta entä vanhempia?
Instagramin voi unohtaa.
Ihan kuin heidät olisi imaistu pois yhteiskunnasta.
He ovat vain kadonneet.
Lapsena ajattelin, että kuolema oli sellaista.
Että vain häipyy näkymättömiin.
Kuvittelin sen hieman toisin.
Isoäiti merkitsi aina pituuteni oveen.
Hän sanoi aina: "Olet nyt näin pitkä."
Hän selitti olleensa aiemmin pidempi.
Ihmettelin lapsena, miten se oikein meni.
Pituutta tulee lisää, ei voi pienentyä.
Hän sanoi, että vanhemmiten kutistuu ja tulee pienemmäksi.
Ihmettelin sitä.
Aivoni alkoivat raksuttaa.
Ajattelin, että sitä vanheneminen siis on.
Kun vanhenee, kutistuu yhä enemmän.
Isoäiti on yhä vain pienempi.
Jossain vaiheessa hän asuu nukkekodissa.
Sitten hän asuu Lego-talossa.
Ja kun emme löydä häntä enää,
imuroidessa kuuluu jotain helinää.
Voi ei.
Se oli isoäiti.
Luulin, että silloin on kuollut.
Kun imaistaan pois.
Kun isoäiti sitten oikeasti kuoli,
ajattelin yhä kirkossa, että arkku oli aivan liian suuri.
Vai oliko sen sisällä parikin isoäitiä?
Silloin olin viimeisen kerran tieten tahtoen kirkossa, kun isoäitini kuoli.
Ei ole jokapäiväinen asia käydä kirkossa.
Joulu on silti…
Jouluna kirkko on aina täynnä.
Muuten ei ole ketään, vaikka koronaa ei olisi,
mutta silloin kirkko on aina täynnä.
Tulee tunne, että paikat on varattu jo marraskuussa.
"Ei siihen voi istua. Perheeni tulee siihen."
Paikka on täynnä.
Jos minulla olisi esitys,
jossa katsomo olisi tyhjä lopun vuotta -
ja täynnä kerran vuodessa,
sanoisin: "Nyt järjestetään elämämme esitys.
Sitten he tulevat joka päivä.
Viihdytämme heitä niin, että se tekee heihin vaikutuksen."
Mutta katolinen kirkko sanoo: "Niin, tai sitten ei."
Ei, annetaan lasten esittää näytelmä, joka on ihan liian pitkä -
ja jonka kaikki jo tietävät.
Kaikkien pitää puhua todella hiljaa.
Huoneessa, jossa katto on liian korkealla.
Ja kaikkien pitää olla selkä kohti yleisöä.
Sitten lempeät, lyhyttukkaiset naiset lukevat.
He lukevat lempeän tekstin ääneen. Raamatusta, jolloin ajattelee:
"Jopa maailman paras kirja kuulostaa paskalta, jos sen lukee niin."
"Ja tapahtui niinä päivinä,
että keisari Augustukselta kävi käsky,
että kaikki maailma oli verolle pantava.
Tämä verollepano oli ensimmäinen -
ja tapahtui Kyreniuksen ollessa Syyrian maaherrana."
Ei.
Sitten on pappi, ja kaikesta huomaa,
että hän inhoaa lapsia.
Hän inhoaa lapsia. Hän vain esittää.
Hän haluaisi heittää ensimmäisen rivin Finn-Friedrichin ulos,
koska tämä häiritsee saarnaa -
ja lyö vierustoveria päähän virsikirjalla.
Hän ei voi tehdä sitä, koska pitää sanoa:
"Joulussa on kyse syntymän ihmeestä ja rakkaudesta lasta kohtaan!
Antakaa siis lasten tulla tyköni!"
Todellisuudessa hän haluaisi tarttua Finn-Friedrichiin ja sanoa:
"Ole hiljaa, poika. Muuten mäjäytän sinua kynttilänjalalla.
Jos et ole hiljaa,
nihti Ruprecht työntää pitkiä neuloja silmiisi."
Tietenkin…
Katolisessa kirkossa pitää olla kiitollinen, kun pappi inhoaa vain lapsia.
Se on pienempi paha.
Totta kai…
Yllätys!
Ihmiset eivät pidä kirkossa käymisestä, koska koko joulun tarina -
ei ole enää merkityksellinen meille.
Kun nuori ihminen istuu siellä, hän miettii:
"Mitä hemmettiä on tekeillä?"
Jos joulun tarina tapahtuisi tänään,
kaikki olisi ihan toisin.
Se alkaa sikiämisestä.
Maria ja Jumala olisivat luultavasti tavanneet Tinderissä.
Ainakin oletan niin.
Kaikki olisi ollut toisin.
Joosef ja Maria nukkuivat muka tallissa. Ei ikinä!
He olisivat ottaneet kivan ullakkoasunnon Airbnb:stä -
Betlehemin täysin saneeratusta keskustasta.
Varmasti.
He olisivat tarkistaneet tallin hotellivertailusta.
"Vain yksi tähti? Ei käy."
Ja itämaan tietäjät -
olisivat muka tulleet niin kaukaa vain tuomaan lahjat.
He olisivat vain lähettäneet jotain Amazonista.
Valmiiksi paketoituna.
Maksetaan 79,80 euron lisämaksu siitä,
että ne pakataan surkeisiin kangaskasseihin.
Se on helpoin tapa sanoa: "Minulla on rahaa, enkä piittaa sinusta."
Sellaista se olisi. Parasta antaa mitä tahansa roskaa lahjaksi.
Järjestämme ystävieni kanssa aina vitsijoululahjat.
Se on samanlaista kuin tavallisten lahjojen antaminen,
mutta siinä oikeasti myönnetään, miten paskoja lahjat ovat.
Teemme sen joka vuosi ennen joulua,
mutta valitettavasti aatonaattona.
Sen vuoksi en muista paria viimeistä jouluaattoa kunnolla.
Minulla on aina kamala krapula jouluaattona.
En muista mitään.
Annamme vitsikkäitä lahjoja 23. päivänä joulukuuta,
koska vain silloin kaikki ovat Kölnissä.
Nykyään osa asuu Kiinassa, Hampurissa tai ties missä.
Siksi se onnistuu vain silloin.
Jossain vaiheessa se lähti käsistä.
Aloitimme noin 20 vuotta sitten.
Meitä oli kuusi, ja annoimme lahjat kotona.
Vuosien mittaan -
väkeä tuli aina vain lisää. Homma kasvoi.
Sitten tuli se vaihe, jolloin kukaan ei halunnut enää järjestää sitä kotonaan.
"En voi remontoida lattiaa taas. Viime vuosi oli niin paha."
Sitten aloimme vuokrata paikan 23. päiväksi.
Hankimme joulukuusen. Pian meillä oli ovimiehiä, aikataulu -
ja siitä tuli vakituinen tapahtuma, jonne lähetettiin kutsut.
Meillä oli ryhmä, joka koristi kuusen ja purki sen.
Tuli rangaistus, jos unohti tuoda joululahjan.
Sitten tulimme todella humalaan.
Todella humalaan. Joka kerta tiesin, että joulu menisi pieleen.
Piti yrittää säännöstellä.
Yritin ottaa rauhallisesti sellaisen alkoholimäärän kanssa.
En vain pystynyt siihen.
Jotkut juovat vettä aina välillä.
He juovat vettä. Ne mielipuolet! Miten he pystyvät siihen?
Miten voi hillitä itseään niin?
Jokaisen alkoholijuoman jälkeen. "Vettä.
Teen aina niin. Ensin olutta, sitten vettä."
Olen kokeillut sitä.
Ajattelin aina: "Okei, nyt juon vettä.
Otan ehdottomasti vettä."
Sitten nousen ylös. "Haen vettä."
Ja kun pääsen tiskille: "Olut. Helvetti!"
Sitten…
Jossain vaiheessa kuuntelemme Rage Against The Machinea -
ja moshaamme iloisesti.
Sitten ihmiset pomppivat,
kaikki menee rikki ja loukkaa myös itsensä.
Oli jouluja, jolloin minulla oli musta silmä -
ja veljelläni iso kuhmu otsassa.
Istuin isoäitiä vastapäätä pöydässä, ja hän sanoi:
"Löittekö te toisianne? Ja vielä jouluna!"
Kerroimme, että kumpikin oli kaatunut edellisenä päivänä.
Minä ja kaikki ystäväni olemme todella krapulaisia jouluaattona.
Siksi olemme tehneet oman versiomme tunnetusta joululaulusta.
Kuten joka vuosi
Se tapahtui jälleen
Polvillaan maassa
Oksennus roikkuu leuasta
Voin tuskin liikkua
En ole kestää kipua
Ryömin nelinkontin
Koko matkan talon läpi
Vanhemmat odottavat iloisina
Hanhi on kypsennetty
Jatkan juomista
Ensi vuoteen asti
Voitte käyttää sitä.
Mutta…
Juominen jouluna tai juuri ennen sitä on vain jäävuoren huippu.
Se alkaa tietenkin paljon aikaisemmin.
Joutuu olemaan humalassa koko ajan joulutorien takia.
Jokainen idiootti haluaa lähteä kanssasi joulutoreille.
"Meidän pitää mennä joulutoreilla,
ihan totta." Yhtäkkiä järjestelyt aiheuttavat stressiä,
koska kaikki haluavat mennä joulutoreille.
Se aiheuttaa sosiaalista painetta.
"Se pitää tehdä ennen joulua. On pakko päästä toreille!"
Kun Kölnissä joku sanoo menevänsä joulutorille,
on pakko kysyä, mihin niistä.
Kölnissä on satoja joulutoreja.
Kölnissä on enemmän joulutoreja kuin pysäköintipaikkoja.
Siellä juodaan myös paljon glögiä.
Kuka sen oikeastaan keksi?
Seistään kylmässä säässä -
kupin kanssa,
ja ensimmäinen kulaus polttaa heti suun.
Kieli on turta, mikä ei ole huono asia.
Heti kun juoma viilenee asteenkin,
se maistuu kylmiltä jaloilta.
Se maistuu samalta kuin miltä krapula tuntuu seuraavana päivänä.
Hitaasti maku leviää suuhun.
Seison siellä puoliksi kylmentyneen juoman kanssa. Yök.
Parin sekunnin päästä joku sanoo:
"Otetaan toiset. Antakaa kupit tänne."
Silloin tuntuu siltä, että tyyppi on kuin velanperijä.
"Vauhtia nyt."
Hän näet haluaa panttinsa takaisin.
Kaadoin kerran juomani lumeen.
Näytti siltä, että olin oksentanut verta lumeen. "Onko kaikki hyvin?"
"On toki."
Tai joutuu juomaan sen yhdellä kulauksella.
Jumala ei tarkoittanut glögiä juotavaksi yhdellä kulauksella.
Siksi hän teki siitä polttavan kuumaa.
Sitten tulee glögistä humalaan.
Se on todella inhottava humala.
Huomaan aina juoneeni liikaa,
kun tekee mieli limaisia valkosipulisieniä.
Lopun aikaa vuodesta en halua niitä,
mutta joulutorilla… "Oho, valkosipulisieniä."
Eikö niin?
Tai kun on juonut tarpeeksi glögiä, alan vähitellen olla sitä mieltä,
että kojujen rojut ovatkin aika kivoja.
Ne ovat oikeasti kauniita.
"Se on kaunis.
Se on tehty kokonaan huovasta."
Huovasta. Lopun vuotta huopa ei kiinnosta pätkääkään,
mutta joulumarkkinoilla ihastun siihen.
"Huopatossutkin, ihanaa."
Kaikkialla on pikkuesineitä.
Niitä ostetaan, ja sitten niitä on ympäri kotia.
"Hienoa, juuri tuota tarvitsenkin."
Sellaista ostos-tv:n kanssa oli.
En tiedä, miten he sen tekivät,
mutta aluksi -
ajatus tuntui mahdottomalta.
Ei ole mitään syytä, miksi koskaan -
haluaisin ostaa nukkakeittimen.
Mutta kun sitä katsoo kymmenen minuuttia, se onkin pakko saada.
On pakko keittää nukkani. Ihan kaikki.
Sama juttu tapahtuu joulutorilla. "Tarvitsen tuon."
Todellisuudessa en tarvitse sitä.
Joulutorin koristeet.
Olen riippuvainen niistä, jos haluan kaikesta jouluista.
En voi tehdä sitä itse. Se ei toimi.
Voin katsella Pinterestiä, mutta ei se toimi.
Tiedän, että on ihmisiä, jotka pystyvät siihen.
Joillekin voi antaa kuumaliimapistoolin,
vähän kuivia lehtiä ja muuta materiaalia,
ja jotenkin he askartelevat tai loihtivat kukkakoristeita.
Luulisi Beautiful Homesin valokuvaajan tulevan pian -
tekemään kahdeksan sivun jutun Vogueen.
Ei helvetti! Mitä se sellainen on?
Viimeisin kuivuneista lehdistä loihtimani asia ei ollut laillinen.
Koristeluni näyttävät todella rumalta.
Ihan totta.
Näyttää aina siltä, että kaunis koriste on pudonnut pöydältä.
Ja joku nosti sen lattialta.
Kun joku kulkee ohi, hän sanoo:
"Hei, tule katsomaan tätä.
Kynttilä ja höyhen. Mitä täällä tapahtui?"
Tai Black Stories -peli.
Lattialla on kynttilä ja höyhen. Mitä tapahtui?
Tapahtuiko murto? Tai räjähdys?
Ei, Caro askarteli. Ahaa, selvä.
Jossain vaiheessa kerroin siitä äidille.
"Äiti, en osaa koristella mitään. En yhtään."
Äiti sanoi: "Sehän on hienoa."
Mitä?
"On hienoa, että on jotain, mitä et osaa tehdä."
"Joo, hieno juttu."
"Ei, se on hyvä ominaisuus.
Tiedät, että on jotain, mitä et osaa tehdä. Se on hyvä asia."
Sitä ei saa tehdä liian usein,
koska silloin kuulostaa siltä, että kalastelee kohteliaisuuksia.
Koulussakin jokaisella oli sellainen ystävä.
"Voi luoja, sain taas erinomaisen arvosanan. Taasko kiitettävä?
Voi luoja."
Sillä tavalla minä saan aina keksejä jouluna.
Saan aina keksejä.
Näkee heti, että ne ovat todella hyviä.
Ja tajuaa, että ne antanut -
haluaa vain kuulla, miten hyviä ne ovat.
Minä saan ne tämän lauseen kera:
"Tänä vuonna niistä tuli tosi huonoja."
Huonoja? Oletko sitä mieltä?
Kenelle annetaan keksejä, joista ei tullut hyviä?
Ensinnäkin miten kekseistä ei tulisi hyviä?
Niissä on rasvaa ja sokeria. Se on aina hyvää.
Rasvaa ja sokeria ei voi yhdistää niin,
että se olisi pahaa.
Siksi aina kun maistetaan keksiä, sanotaan:
"Onpa herkullista."
Totta kai se on herkullista.
Se on keksi. Mitä muutakaan se olisi, magneettistako?
Mitä pidit siitä?
Keksejä!
Otan aina kaikki saamani keksit, ja niitä tulee paljon,
ja laitan ne isolle lautaselle.
Sitten minulta kysytään, leivoinko ne itse.
Jossain vaiheessa aloin vastata kyllä.
"Ponini kanssa.
Poni ja minä leivomme paljon keksejä.
Teemme sitä joka vuosi. Ihan tavallinen keskiviikko."
Ongelmana vain on, kun jollakulla on allergia,
ja hän kysyy, onko niissä pähkinöitä.
"Niin.
Ei varmaan.
Maista niitä ja kysy uudelleen kymmenen minuutin kuluttua.
Jos olet yhä hengissä." No, ei sentään.
Ruoka on tärkeä asia jouluna.
Jouluruoat ovat kohokohta.
Kaikille pitää olla maailman parasta ruokaa.
On vain kaksi puolta.
Ensimmäinen on makkara ja perunasalaatti.
Toinen on kuollut lintu.
Hanhi, ankka tai kalkkuna.
Pöllö. Ihan mitä vain.
Lapsena kannatin ehdottomasti perunasalaattia,
koska se valmistui paljon nopeammin.
Lapsille se on yhtä kärsimystä.
Hemmetin pitkä ateria. Mitä helvettiä?
Jouluna ollaan jo käyty kirkossa.
Halutaan lahjat. Jouluna ahdetaan ruokaa ikuisuuden.
Yleensä pasta ja kastike riittää,
mutta jouluna istutaan pöydässä kolme tuntia.
Meillä oli aina tähteitä.
Emme sanoneet niitä tähteiksi. Se oli "raclette".
Neronleimaus äidiltä, jonka ei tarvinnut valmistaa mitään.
Hän vain avasi pakkauksia.
Meille lapsille huonoa oli se, että kesti ikuisuuden ennen kuin isä oli täynnä.
Hän nimittäin sanoi aina, ettei se ollut kunnon ruokaa.
Kun isä sanoi,
ettei ollut kunnon ruokaa, hän tarkoitti, ettei ollut lihaa.
Raclettessa on tietenkin vain salamia, kinkkua ja muuta.
Ei mitään oikeaa lihaa.
Lapsena on täynnä jo puolikkaasta juustoviipaleesta.
Istutaan pöydässä naama punoittaen ja täristen.
"Milloin saamme avata lahjat?"
Pitää silti odottaa, kunnes isän vatsa on täynnä.
On jo selvinnyt joulukalenterin 24 luukusta.
Sitten pitää odottaa, että isä saa 24 pientä annosta katoamaan.
Jouluna pelaamme aina pelejä ruoan jälkeen.
Siitä on tullut mukava perinne viime vuosina.
Pelaamme aina tiettyä peliä.
Se kuulostaa oudolta, mutta…
Sen nimi on "äidin Top Trumps".
Se on kuin Top Trumps, mutta sitä pelataan äitien kanssa.
Pitää päihittää toinen -
painossa, hiuksissa ja valvomattomissa lapsissa.
On aina "sinun äitisi" -sanontoja, ja kaikkien pitää miettiä,
kenellä ne ovat hauskimpia käytettäväksi muiden suhteen.
Peli itsessään ei ole kovin hauska,
mutta veli ja minä nauramme sille,
miten vanhempamme lukevat ne tekstit.
Aina kun isä lukee omia juttujaan,
hän katsoo suoraan veljeeni nähdäkseen, onko se hassua.
Hän ei nimittäin aina tajua vitsiä.
Hän istuu siellä jouluna ja sanoo:
"Sinun äitiäsi yritetään iskeä useammin kuin työvoimatoimiston ovea.
Oliko se hyvä juttu?
Hyvä."
Äitikään ei tajunnut sitä.
Hän luki niitä kuin innostunut kölniläinen kirkkovaimo.
Hän lukee näin:
"Sinun äitisi vetäisee paskat matolle,
työntää siihen suolatikkuja ja sanoo, että siili asuu nyt täällä."
Se on ihan liikaa.
Vanhempien luona ei käydä niin usein kuin ennen.
Tosin pari vuotta sitten -
asuin vähän aikaa vanhempieni luona, kun oli tilanne päällä.
Olin kauhuissani siitä,
koska pelkäsin, että teemme toisistamme selvää.
Se olikin ihanaa. Mukavaa aikaa.
Oli aikaa piirtää, söimme aamiaisen yhdessä.
Istuin samassa paikassa kuin aina lapsena.
Makkaraa oli viittä erilaista.
Joskus avasin vain jääkaapin laskeakseni kaikki makkarat.
Yksikään niistä ei ollut vanhentunut tai kuivunut.
Jo se itsessään oli kiehtovaa.
Kaikki vaatteeni pestiin, silitettiin ja korjattiin.
Kaikissa paidoissani oli reikiä. Niin se vain on.
Tuskin maltan odottaa, että saan sakset,
kun lappu alkaa kutittaa.
Jossain vaiheessa sekoan -
ja revin kaiken kappaleiksi.
Äiti sitten ompeli kaiken kuntoon.
Oli myös hetkiä, jolloin tajusin asian.
"Aivan.
Olemme jättäneet heidät kahden pitkäksi aikaa."
Kerran halusin mennä kylpyyn.
Kylpyhuone oli yläkerrassa, olin laskenut veden ammeeseen.
Äiti kuuli sen alakertaan ja juoksi ylös huutaen.
"Haluatko mennä kylpyyn? Anteeksi nyt, mutta et voi."
"Miten niin en voi?"
Hän tuli kylppäriin ja sanoi: "Et voi tehdä sitä.
Vesi on liian kylmää kylpemiseen.
Isä laittoi sen sillä tavalla.
Voi vain käydä suihkussa, ei kylvyssä."
Täytyy myöntää,
että olin täysin hämmentynyt,
sillä pari vuotta aiemmin -
vanhempani siirtyivät maalämpöön.
He maksoivat todella paljon maalämmöstä.
Isä oli tehnyt laskelmat.
Kun he täyttäisivät 90 vuotta,
se olisi viimein kannattavaa.
Tiedän jopa sen, miten se tehtiin. Siellä oli pora.
Luulin heidän poraavan maasta dinosauruksia. Mitä helkuttia?
Vanhempieni etupihalla porattiin reikä.
En ole geologian tai lämmittämisen asiantuntija,
mutta käsitin maalämmön niin,
että he poraavat maapallon ytimeen asti.
Minulle maalämpö tarkoitti sitä, että heillä oli laavan kiinteä hinta.
Vesi kirjaimellisesti kiehuu heillä koko ajan.
Miksi helvetissä sitä ei käytettäisi?
Isä keksi, että voi säästää pari senttiä,
jos alentaa lämpötilaa.
Olin ällistynyt.
Tuijotin äitiä ja sanoin: "Hetkinen.
Sinähän pidät kovasti kylvyistä.
Etkö voi mennä kylpyyn? Sinähän rakastat kylpemistä!"
Äiti on kylpyveden kuningatar.
Kun olin lapsi, hän oli aina kylvyssä.
Hän sanoi:
"Kun haluan mennä kylpyyn, otan ison pastakattilan.
Sitten keitän vettä."
Sanoin: "Kuljetko sitten portaat ylös kiehuvan veden kanssa?
Kylvetkö samalla tavalla kuin sota-aikana?"
Mitä ihmettä sellainen on?
"En voi muuta. Isä laittoi sen niin."
Silloin isä kuuli keskustelumme.
Kuulin hänen huutavan:
"Hyvä on, minä säädän sitä sitten!" Hän oli vihainen.
Isä oli raivoissaan,
mutta kenelle, meillekö vai itselleen? Miksi hän oli niin vihainen?
Ihan hullua.
Ajattelin, että vanhempani ovat todella outoja.
He ovat rakkaita, mutta outoja.
Minusta se on hassua, mutta teini-iässä se on todella noloa.
Koko perhe saa ajattelemaan, että he kaikki ovat outoja.
Kun tulee vanhemmaksi,
heitä pitää kummallisina.
He ovat friikkejä, mutta minun friikkejäni. Jotenkin se ei haittaa.
Siksi jokaisessa perheessä on outoja perinteitä.
Esimerkiksi meillä on tällainen.
Kun teemme seimiasetelman, se laitetaan valmiiksi 6. joulukuuta.
Sitten talli vain nököttää siellä.
Meille Jeesus ei ole syntynyt vielä.
Eihän vielä ole 24. päivä. Olemme hyvin loogisia.
Siksi syntymäänsä asti Jeesus makaa seimen takana.
Muut vauvat ovat kohdussa, mutta hän on pölyisen kaapin perällä.
Jossain vaiheessa tapahtui sitten väistämätön.
Jeesus oli kadonnut.
Hän oli poissa. En tiedä, söikö kissa hänet.
Vai imuroimmeko hänet pois? Hän on isoäidin kanssa taivaassa.
Ei aavistustakaan, mihin hän meni.
Hänet piti sitten korvata.
Eihän seimi voi olla tyhjä jouluna.
Se vasta outoa olisikin.
Jonkun piti olla Jeesus.
Aloimme sitten laittaa leluhahmoja sinne.
Kerran oli Playmobilin raksamies.
Hän oli todella hyvä. Viikset ja kädessä lapio.
Kerran oli Polly Pocket. Sain sen menemään läpi.
Hieman moninaisuutta Jeesus-osastolla.
Sitten oli Kinder-munan virtahepo. Se oli myös hyvä.
Jossain vaiheessa käytimme supersankareita.
On vaikeaa seurata Jeesusta.
Pitää olla jotain tarjottavaa.
Se oli sopiva työ Batmanille.
Batman oli Jeesus kolme vuotta.
Gotham ja Bethlehem, mitä eroa niissä muka on?
Tämä vaihtelu sopii jotenkin Jeesuksen henkeen.
Kuka tahansa voi levittää Jeesuksen viestiä rakkaudesta.
Miksi ei Batman? Minulle se on joulu.
Ei mitään vanhoja tarinoita Raamatusta,
vaan sitä, mitä kokee ystävien ja kotifriikkien kanssa.
Jokaisella on oma, erityinen hetkensä.
Joulu on erilainen kaikille.
Ei sillä ole väliä, vaikka juo itsensä pöydän alle jouluna.
Tai antaa lapsille lahjaksi halpoja Barbieita Puolasta.
Tai jos ruskea siili tulee asumaan kotisi matolle.
Minulle joulu on sitä, että Batman makaa seimessä.
Jouluyö
Juhlayö
Batman nauraa Jumalan Pojalle
Jeesus makaa jossain kaapin takana
Mistä kukaan ei häntä enää löydä
Batman Vapahtaja on täällä
Jouluyö
Juhlayö
Omatekoiset keksit
Kaapissa on huovasta tehtyä rojua
Henki haisee valkosipulisieniltä
Pidä vain suu kiinni
Vain suu kiinni
Hauskaa joulua! Tässä oli kaikki, turvallista kotimatkaa!
Mukavaa, että pääsitte. Hyvää joulunaikaa!
Oli hieno ilta teidän kanssanne.
Hankkikaa jotain hyvää!
Jouluyö
Juhlayö
Toivottavasti teillä oli hauskaa
Menkää nyt pitämään lystiä
Muistakaa että Jeesus-lapsi Näkee kaiken
Hyvä yleisö, esitys päättyy
Ratsastan ponillani kotiin
Hauskaa joulua!
Kiitos!
Tekstitys: Ilse Rönnberg