Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‫תודה רבה!
‫תודה.
‫תודה לכם, חבר'ה.
‫תודה רבה, איזה כיף שיכולתם להיות כאן
‫באמצע עונת חג המולד.
‫אני מעריכה אתכם מאוד על זה.
‫כי יכולתם ללכת, למשל,
‫לאיזו מסיבת חג המולד
‫ולהיות כבר בשלב ההקאה. אך לא:
‫באתם למופע שלי בכנסייה במקום.
‫תבורכו.
‫נכון ש…
‫שעכשיו, לפני חג המולד, זאת תקופה מיוחדת?
‫מאוד מיוחדת, שכוללת שילוב ייחודי
‫של התבוננות פנימית ולחץ אדיר.
‫"לחץ התבוננותי" אפשר לומר,
‫שאנחנו מייצרים בעצמנו.
‫אנחנו מסתובבים כל הזמן בתחושה של:
‫"אני חייבת להספיק לפני חג המולד, ‫לסיים הכול.
‫זה חייב להיות מסודר עד חג המולד. חייב!"
‫כך גם לגבי רשימות מטלות, ‫וגם בנוגע לסכסוכים בין-אישיים.
‫חייבים לפתור אותם לפני חג המולד.
‫כאילו חג המולד זה סוף העולם.
‫"חייבים לסדר".
‫יש לי דוד שיפוצניק, ותמיד אומרים לו:
‫"תגמור את האמבטיה עד חג המולד גג."
‫הוא תמיד עונה, "ברור, עד חג המולד. ‫רק לא של השנה הזו."
‫אבל איזו תקופה מיוחדת של ציפיות, נכון?
‫וכדי למתוח את הציפייה הזו כמה שיותר
‫המציאו את לוח הציפייה
‫שמאפשר להילחץ קצת כל יום, ‫במקום כל הלחץ בבת אחת.
‫לוח הציפייה מאפשר לנו לחלק את הלחץ יפה. ‫בימינו, כמובן,
‫יש כמות עצומה של לוחות ציפייה.
‫מישהו כאן מכין לוחות ציפייה? ‫הכנתם אחד פעם אולי?
‫כי יש אנשים שמתחילים לעבוד על זה מאוגוסט
‫אבל לא יודו בזה. ורגע לפני חג המולד:
‫"כן, הכנתי לוחות לכל המשפחה.
‫בשביל הילדים, ההורים, הכלב."
‫פה אני חושבת: איזה פסיכופתים!
‫אני יכולה להבין ש… ‫הנה, כמה ידיים עולות בקהל.
‫אני מבינה אם עושים את זה ‫בשביל בן או בת זוג. זה חמוד.
‫עושים את זה… רק בשנה הראשונה ביחד.
‫והרעיון של שבע החלוניות הראשונות
‫באמת מבריק, כל הכבוד.
‫"איזו בת זוג מגניבה אני.
‫יש לי ראש כל כך יצירתי."
‫אבל אחרי החלונית השביעית…
‫מתחיל להיות מאתגר.
‫אתם חושבים, זוזי מפה.
‫מצאתי עוד שוקולד.
‫ועוד אחד!
‫הוא אלרגי לבוטנים? יופי, עוד אחד לי!
‫כשהייתי בת 16 היה לי חבר
‫ובזמנו הכנתי לו לוח ציפייה
‫עשוי משקיות סנדוויץ'.
‫בתוך חלק מהשקיות כתבתי אותיות,
‫וכשמצרפים את כל האותיות ביחד ‫יוצא "אני אוהבת אותך".
‫זה באמת היה חמוד מאוד.
‫אבל גם מטומטם להחריד.
‫כי היו שתי בעיות.
‫בעיה ראשונה:
‫אחרי האותיות א-נ-י א-ו…
‫ברור לאן המשפט הזה הולך.
‫מה כבר יכול לבוא אחרי "אני או…"?
‫אני או… רגת כריות לספה?
‫אני או… כלת פיצה?
‫אני או… ספת כסף לעשות פירסינג בטבור?
‫הבעיה השנייה הייתה
‫שפתאום בתשעה בדצמבר קלטתי שבעצם… לא.
‫הבחור הזה הוא לא ה-בחור.
‫זו בעיה, כשאוטוטו מגיע ה-16 בחודש.
‫והמעבר בין "אלוהים, אני מאוהבת!"
‫ל"איכס! מי זה בכלל?"
‫היה חלק לגמרי.
‫לכן, אחרי "אני אוהבת"
‫פשוט השלמתי עם:
‫"את חג המולד".
‫וכך היה כתוב במתנה שלו:
‫"אני אוהבת את חג המולד".
‫נכון.
‫זה באמת מה שתמיד רציתי לומר.
‫טוב, הקשר הזה נגמר.
‫הכי פרידה של בני 16.
‫לא היה סמס אז, ובכלל לא עניתי לו לטלפון.
‫"זרקתי אותו" כמו שאומרים היום.
‫שמעתי שעכשיו קוראים לזה "לזרוק".
‫לא נפרדים יותר, אלא "זורקים" מישהו.
‫נחמד, נכון?
‫"לזרוק". כאילו שהכנסת את הבחור לסלסלה
‫ובדיוק כמו כיפה אדומה,
‫כיסית אותו במפת שולחן
‫וזרקת אותו אצל אמא שלו.
‫סתם, זה לא מה שחשבתי באמת.
‫קראתי לאחרונה
‫שפעם לוח הציפייה שימש כלוח שנה רגיל, ‫כלומר כלי לחישוב,
‫ובזמנו,
‫לוח הציפייה היה מורכב ‫מכמה קווים שצוירו בגיר.
‫פשוט 24 קווים בגיר על הקיר,
‫ומדי יום הילדים היו רשאים למחוק עוד קו.
‫וזה היה לוח הציפייה שלהם.
‫הילדים ודאי היו קופצים משמחה ‫על מיטת הנוצות שלהם
‫בשעה חמש בבוקר, לפני שיצאו לקור, ‫לחפור בשדה הקפוא.
‫דמיינו אם זה היה קורה בימינו
‫עם הדור המפונק והקפריזי הזה:
‫אמא, איזה לוח ציפייה אקבל השנה?
‫של אפל? של פליימוביל?
‫לא, בני. השנה מצפה לך משהו מיוחד.
‫כל יום תהיה רשאי למחוק קו אחד על הקיר.
‫תיהנה.
‫אמא, אפשר לקבל את הספוג לפחות?
‫לא.
‫ואם כבר יש לך ספוג ביד, ‫תמשיך אל המטבח ותעביר שם ניגוב.
‫לנו היו לוחות ציפייה יותר טובים, נכון?
‫היו לוחות ממש מגניבים כשהיינו ילדים.
‫לא כמו הלוחות המטופשים האלו, עם תמונות.
‫חברה שלי בדיוק קיבלה במתנה ‫לוח עם תמונות. מסכנה.
‫לנו היו לוחות ציפייה מלאים בשוקולדים.
‫כל יום חיכה לנו שוקולד קטן.
‫איכשהו נחרת לי בתודעה ‫שמדובר בשוקולד הכי טוב בעולם.
‫השוקולד הכי טוב.
‫היום אני כבר יודעת ש… לא.
‫זה היה השוקולד הכי מגעיל בעולם.
‫תטעמו אותו שוב היום ותגידו, "איכס,
‫יש לזה טעם של אגזוז!"
‫טעם של… ‫כאילו שכחו להוריד את נייר העטיפה!
‫והריח… "איכס. אבל למה?"
‫ולדעתי הסיבה שכילדים זה היה לנו טעים
‫היא שלא הרשו לנו לאכול שוקולד בכלל
‫ובלוטות הטעם שלנו טרם התפתחו.
‫ברור שהיה לזה טעם של חרא: ‫זה הכיל נפט בכלל!
‫זה הרי הגיע ארוז בתבניות פלסטיק קטנות,
‫והנפט ממש ממסטל.
‫בשבילנו לאכול נפט היה כמו להסניף דבק מגע.
‫לכן אפשר לומר שפעם ילדים עבדו על דלק מזהם.
‫היום מכינים לוחות ציפייה עם כל דבר. ‫כל דבר:
‫יש לוחות ציפייה עם גרביים,
‫עם לגו, עם פליימוביל, עם תכשיטים,
‫עם קוסמטיקה גם! זה דווקא נחמד.
‫יש לוחות עם בשמים, ‫עם גורי כלבים, עם דינוזאורים, וגם…
‫עם צעצועי מין.
‫מכירים… אה, נראה שכן.
‫את כבר מכירה.
‫כל יום מקבלים צעצוע מין אחר
‫מאחורי החלונית. כאן אני שואלת:
‫האם זה באמת כזה מגניב?
‫מתעוררים בבוקר, העיניים בקושי נפקחות,
‫יש עדיין ריר על הכרית ‫והבל פה מגעיל של בוקר
‫ודבר ראשון שנחשוב: אולי נפתח חלונית
‫ונגלה במה נתפנק לנו היום?
‫וכשמגיע יום ניקולאוס הקדוש… פלאג אנאלי.
‫הרי ביום ניקולאוס תמיד מגיע משהו גדול.
‫חוששים מלוח הציפייה של צעצועי מין
‫כי כבר קלטנו את הדבר הזה מאחד בדצמבר.
‫"אלוהים,מה זה הדבר הזה?"
‫אבל כיף לדעת שכל מי שקנה את הלוח הזה
‫עומד לנעוץ את הדבר ההוא אל תוך עצמו הלילה.
‫חוויה מדהימה.
‫האמת היא שלא, לא כל מי שקנה. ‫מביני העניין יחכו לחומר הסיכה
‫שמחכה בחלונית מספר שמונה.
‫אם בבית יש לוחות ציפייה לכל בן משפחה,
‫תיזהרו לא להתבלבל ביניהם,
‫אחרת: "מותק, אני מצטערת, ‫אבל הדילדו מחלונית שמונה
‫מאיזושהי סיבה קצת כואב."
‫"כן, מותק, ‫כי זה הטי-רקס שהיה בלוח של הילדים."
‫"הבנתי. בסדר גמור. אני אחזיר אותו למקום."
‫בעיניי, לוחות שנה של צעצועי מין ‫זה כבר מוגזם מדי.
‫אני לא יודעת למה.
‫אולי זה מתאים יותר לאנשים חסודים במקצת.
‫לאנשים חסודים, אך גם אחראיים.
‫ולא לאלו שאומרים,
‫"בדרך כלל אני נמנע ‫מלדחוף חפצים גדולים לתוכי,
‫אבל אם זה כבר כאן, בלוח הציפייה
‫שכבר קנינו ושילמנו עליו…
‫ובכלל חג ניקולאוס היום. חייבים לחגוג!
‫"חייבים."
‫בניגוד אליי, יש לי חברה שממש מצפה לזה. ‫היא חולמת שחבר שלה
‫יביא לה לוח במתנה.
‫היא בחיים לא תקנה לוח: זה חייב להיות מתנה.
‫אותה זה מקסים. ‫פעם חבר שלה הגיע לחג המולד ואמר לה:
‫"הבאתי לך לוח ציפייה מיוחד מאוד."
‫והיא: "מעולה!"
‫הוא: "הוא בדיוק מה שהיינו צריכים
‫כדי לגוון קצת את הזוגיות שלנו
‫ולהוסיף קצת פלפל לעניינים."
‫שזה, מבחינתי, ממש עילה לפרידה,
‫להגיד "להוסיף פלפל".
‫"בואי נוסיף קצת פלפל." ‫"איכס. לא, תודה. היה שלום."
‫אז היא שואלת את עצמה: "מה זה יכול להיות?
‫מה זה? תפתח, שנגלה.
‫זה קשור לקשירות? יש אזיקים? ביצים סיניות?"
‫הוא פותח את העטיפה: זה לוח ציפייה…
‫עם תה.
‫כן. איזה כיף.
‫מרגש ממש.
‫"תערובת פראית".
‫"קליפות לימון במנטה משגעת".
‫לחלוט במשך חמש דקות? ‫אותך אני אחלוט במשך חמש דקות, כן…
‫הו, "חליטה מרגיעה".
‫אלוהים, כן! קח אותי עם ארל גריי. ‫קח אותי, ארל.
‫ארל גריי? באמת? האיש הכי משעמם בעולם.
‫ממש "גוון אחד של אפור".
‫חברה שלי נשברת: "יופי,
‫כולם מזדיינים כמו ארנבות בחג המולד
‫וכל מה שקיבלתי זה שקיק קמומיל.
‫ניאלץ להחזיר את הטי-רקס בחזרה פנימה."
‫תקופת חג המולד ‫יכולה לאתגר קצת מערכות יחסים,
‫עולים כל מיני קשיים.
‫כמובן, חג המולד נחשב לחג של אהבה.
‫את זה אומרים בעיקר חילונים, ‫כדי שיוכלו גם הם לחגוג.
‫לי יש יחס מורכב לחג הזה
‫כי קרה לי פעם בחג המולד
‫שבדיוק בערב החג חבר שלי זרק אותי.
‫כן.
‫זה היה קשה.
‫למשך 20 דקות ‫הצלחתי להתנהג כאילו כלום לא קרה
‫ואז נשברתי ופרצתי בבכי מר ‫תחת עץ האשוח. זה היה אסון.
‫חלקכם ודאי יבינו
‫כמה איומה הסיטואציה הזאת ‫במשפחה שבה, בלי קשר לחג,
‫לא מדברים על רגשות.
‫כל המשפחה הייתה בהלם מוחלט.
‫אחי קם ואמר:
‫"טוב, אני אכין לכולם קוקטייל פרד מוסקבה."
‫זו הייתה התגובה ההגיונית היחידה.
‫אבא שלי קם כי הוא הרגיש מחויב לפעול איכשהו
‫אז הוא נעמד מולי, הסתכל עליי
‫ופתאום החטיף לי מכה חזקה בצד הגוף ואמר:
‫"יאללה, נו, את כזאת אישה חזקה!"
‫באותה מידה הוא היה יכול ‫להרביץ לילד בן חמש ולבקש:
‫"תסביר לי את תורת היחסות, ‫אתה כזה ילד חכם!"
‫בשלב הזה אני שואלת את עצמי, ‫"מה קורה פה, לעזאזל?"
‫אמא שלי קמה, אז אני חושבת,
‫יופי, אמא מבינה את הרגשות שלי, ‫היא תדע מה לעשות.
‫אבל אמא הולכת ישר לפסנתר,
‫ואם בעקבות דחף תת-מודע ‫או מתוך רצון להקליל את האווירה,
‫היא מתחילה לנגן את השיר היחיד ‫שהיא יודעת בעל פה:
‫"לבי ימשיך לפעום".
‫את עושה צחוק?
‫היא משווה בין חיי האהבה שלי לטביעת הטיטניק
‫וזה כל כך מתאים, כמובן.
‫אני שוכבת תחת עץ האשוח, ‫בוכה וחושבת, אתם רציניים?
‫כל כך בכיתי שכל הבית הוצף בדמעות שלי.
‫זה היה נורא.
‫בעקבות עצה תרפויטית
‫ניסיתי לעבד את החוויה הקשה בעזרת שיר.
‫"הו, עצובה אחת
‫הו, מתייסרת אחת
‫חג המולד דומע
‫החבר אבד
‫הוא מצא מישהי אחרת
‫לכן אני בוכה, כמה אני בוכה, הו, איזו צרה
‫הו, עצובה אחת
‫הו, מתייסרת אחת
‫חג המולד דומע
‫אמא מנגנת בפסנתר
‫אבא דופק לי צ'פחה
‫לכן אני בוכה
‫כמה אני בוכה, הו, איזו צרה."
‫תודה רבה לכם.
‫תודה רבה.
‫אני כבר מרגישה טוב יותר.
‫באותו רגע חשבתי, אלוהים,
‫כי נזכרתי בכל חגי המולד שחוויתי בילדות.
‫כשאנחנו ילדים, חג המולד תמיד מהמם, נכון?
‫אנחנו תמיד שמחים כי זה באמת מדהים.
‫אבל בואו נהיה רציניים:
‫כילד, הדבר הכי חשוב בחג זה המתנות, נכון?
‫אולי זה לא הכי מוסרי, ‫אבל אם הייתם שואלים אותי כילדה:
‫"מה הכי חשוב לך בחג המולד?
‫זה שאלוהים הקריב את בנו ‫למענך ולמען כל העולם?
‫או הגיים בוי החדש?"
‫ודאי תופתעו לשמוע
‫שהייתי עונה:
‫"הגיים בוי, בבקשה."
‫אני מצטערת, אבל איזה מין מתנה זו ‫להקריב את בנך?
‫לא תודה, בנאדם. השתגעת?
‫ההסבר הזה הרבה יותר מדי מופשט בשביל ילד,
‫"אלוהים היקר הקריב את בנו למענך."
‫גבר! זה ממש לא במקום, בעיניי.
‫והוא לא היה צריך בכלל, ‫אני בקושי מכירה את האיש אפילו.
‫ואם לא היה מספיק איום ונורא ‫שהאל היקר נתן לבן שלו למות,
‫הוא גם גירש אותו מגן העדן,
‫שלח אותו לכוכב לכת עלוב ‫מוכה שיטפונות, רעידות אדמה וכרוב ניצנים.
‫וכאילו לא די בכך, הוא נתן לו להיצלב.
‫כילד…
‫כך הוא האל היקר.
‫בסדר גמור, הבנתי. להתפלל אליו? אחלה.
‫המתנות הן הדבר הכי חשוב.
‫בגלל זה רשימות המשאלות שלי ושל אחי
‫הלכו והתארכו בכל חג מולד.
‫לא כי היינו חזירים חומרניים ‫שלא יודעים שובע
‫אלא כי מעולם לא קיבלנו ‫בדיוק את מה שביקשנו.
‫תמיד קיבלנו משהו… יחסית דומה.
‫למשל, צעצוע משומש משוק הפשפשים.
‫מאוד בר-קיימא מנקודת המבט של היום,
‫אבל ילדים לא שמים על קיימות.
‫ילדה תרצה את בובת הברבי המקורית ‫בקופסה הוורודה המזורגגת שלה
‫ולא חיקוי תוצרת פולין ‫שכבר ציירו עליה שערות ערווה בטוש
‫וזה לא ירד אפילו עם רצועות שעווה.
‫בגלל זה התחלנו לכתוב
‫תיאורים מדויקים ‫של המתנות ברשימות המשאלות שלנו,
‫כי חשבנו שהתינוק ישו כנראה קצת טיפש.
‫צריך לתאר לו הכול בפרטי פרטים, ‫אז במקום לכתוב "בובת ברבי"
‫היינו מפרטים: "בובת ברבי המקורית.
‫באריזה מקורית. קופסה ורודה. ‫חייבת להיות סגורה."
‫פעם אחת אפילו גזרתי תמונות ‫מקטלוג שהיינו מקבלים בדואר בתקופת החג
‫וצירפתי אותן לרשימת המשאלות שלי.
‫אילו היה לנו אינטרנט,
‫הייתי ממלאת לי סל קניות ומזמינה במקום.
‫אם אמא הייתה שואלת "מה תרצי לחג המולד?"
‫הייתי עונה: "כבר טופל, תודה. המשלוח בדרך."
‫חלק מהמשאלות שלי לא היו הגיוניות,
‫כפי שעכשיו הבנתי.
‫למשל: בכל שנה, עד גיל 17, ביקשתי פוני,
‫ואני עדיין יכולה להרגיש ‫כמה אבסורדי זה נראה לי, כילדה,
‫לא לקבל את הפוני אף פעם.
‫זה פשוט לא היה מובן לי.
‫למה שלא אקבל פוני?
‫יש לנו גינה. הפוני יוכל לרעות בה.
‫יש לנו מחסן גינה,
‫נשים את מכסחת הדשא בחניה המקורה, ‫והפוני יוכל לחיות במחסן.
‫מדוע לא?
‫אבל לא קיבלתי פוני.
‫אני זוכרת שיום אחד, ‫לקראת חג המולד, אחי אמר לי:
‫"אני יודע מה המתנה שלך."
‫אני, ישר: "פוני!
‫רגע, אל תגלה לי.
‫באיזה גודל הוא?"
‫ואחי עונה לי:
‫"כזה גדול."
‫אני: "וואו.. ונעים לגעת בו?"
‫אחי עונה: "כל כך נעים."
‫אני מתרגשת, "אלוהים, אני מקבלת פוני!"
‫מאותו רגע אני נרדמת כל לילה ‫עם דמעות בעיניים.
‫עד יום החג האמנתי שאקבל פוני במתנה.
‫לבסוף המתנה שלי הייתה…
‫סט מצעים.
‫עם הדפס של פוני.
‫אחי היה פשוט סדיסט קטן ומרושע,
‫וייתכן ששקלתי לחנוק אותו עם המצעים האלה.
‫ייתכן שאף ניסיתי, אבל אסור לי לדבר על זה.
‫כל כך רציתי פוני. כל כך.
‫לכן, בדמיוני, היה לי אחד.
‫דמיינתי אותו בדיוק, ‫דמיינתי חיים שלמים שלי עם פוני
‫וייתכן שמדי פעם סיפרתי עליו, פה ושם.
‫"היי, אני רק מזכירה שיש לי פוני."
‫ממילא כילדה לא ייחסתי ‫יותר מדי חשיבות לאמת.
‫וכשאת מספרת לילדים אחרים ‫שיש לך סוס אמיתי משלך
‫את נעשית מקובלת מאוד.
‫הילדים כמובן התחרפנו, ונהניתי מזה מאוד.
‫אבל הגעתי למסקנה שעדיף לעבוד רק על אלו
‫שלא באים אליי הביתה אחר הצהריים לשחק,
‫ושהכי טוב להסתפק בבנות מחוג הבלט שלי.
‫איתן יכולתי להשוויץ חופשי.
‫סיפרתי להן סיפורים משוגעים,
‫המצאתי לפוני שם יפה, ומעיל בצבע מדהים.
‫סיפרתי איך אני לוקחת אותו לתחרויות
‫כי הפוני הזה יודע לעשות תרגילים.
‫כל הבנות היו משתגעות.
‫הן היו הולכות אחריי ‫וסוגדות לי ולאדמה שדרכתי עליה.
‫במיוחד הבנות שרכבו על סוסים,
‫כי הן ידעו מה זה להיות הבעלים של סוס משלך.
‫בעיניהן הייתי כמו צמד הגיבורים ביבי וטינה.
‫יום אחד ממש נסחפתי בהתרברבויות:
‫"ככה זה עם הפוני שלי" וכו'. ‫כל הבנות התרגשו,
‫הייתה לי פמליה שלמה סביבי.
‫יצאנו מאולם הבלט, ‫ההורים באו לאסוף את הילדים,
‫ילדה אחת ניגשה לאמא שלה ואמרה:
‫"אמא, אמא, ידעת שלקארו יש פוני?"
‫האמא שאלה אותי: "פוני? באמת?"
‫מפוצצת בביטחון עצמי עניתי: ‫"וואלה נכון, יש לי פוני."
‫היא אמרה: "וואו! הוא כאן, בעיר קלן?"
‫"כן, ברור."
‫"איפה בדיוק?"
‫אני מסתכלת על החניון מסביב ‫ומזהה גג של אולם, מעל העצים.
‫"שם. הפוני שלי שם."
‫והיא: "באמת? הפוני שלך שם?"
‫אני: "כן, לגמרי."
‫היא אמרה: "מוזר. זה מגרש טניס."
‫ואני: "אה… כן, הפוני גם משחק טניס!"
‫הוא גם משחק טניס.
‫ספויילר קטן: מעולם לא קיבלתי פוני.
‫היה לי קצת קשה בילדות,
‫אבל לא בתור נותנת מתנות.
‫בתור ילד, להכין מתנה
‫זה הכי קל שיש, נכון?
‫ילד יכול לתת כל חרא במתנה, ‫וההורים יהיו בעננים.
‫אפשר סתם לקפל חתיכת נייר בשביל אמא
‫והיא תגיד: "זה מקופל מהמם! איזה יופי."
‫בכלל אין צורך להתאמץ.
‫תציירו להם ציור מחורבן ‫שבו כולם נראים כמו חייזרים
‫ויגידו לכם, "כמה יפה!"
‫אבל אני התעצלתי אפילו לצייר
‫אז במקום זאת, הכנתי שוברים.
‫הבעיה היא שבהתחלה חישבתי לא נכון ‫את היקפי הזמן והמאמץ הכרוכים בזה
‫והשובר הראשון שלי היה
‫לעזרה בעבודות הבית… למשך שנה.
‫אכן, אמא שלי צחקה מאוד.
‫אחרי יום אחד אמרתי: "בעצם עשיתי טעות."
‫והתפשרתי על משהו קצת יותר מציאותי.
‫על השובר הבא כתבתי: "אתנהג יפה יום שלם".
‫בעצם יצא לי "אתנהג 'יפ' יום שלם",
‫הייתה חסרה ה"א.
‫ארזתי את השובר הזה כמתנה. ממש אחלה מתנה.
‫מעל לכול, משמעות המתנה הייתה הפוכה בעצם:
‫"שלום, אמא. אני אתנהג יפה יום אחד בשנה".
‫כלומר, בשאר 364 הימים לא אתנהג יפה.
‫בשנה מעוברת זה יוצא 365.
‫זאת לא מתנה, אלא סחיטה באיומים.
‫אבל לאמהות זה לא משנה.
‫תביאו להן סתם שובר במתנה,
‫והן יחשבו שהכול מהמם.
‫לדעתי, זה מתוך מעין הגנה עצמית
‫שאנחנו תמיד כאילו שמחות.
‫אמהות תמיד אומרות: ‫"תודה, זה מרגש אותי, לא היית צריך."
‫ולדעתי, זו הגנה עצמית
‫כי קיימת תופעה חמורה שלא מדוברת מספיק
‫ומתכחשים לה.
‫יש דבר שנקרא
‫"פער מתנות מגדרי".
‫על פערי שכר מגדריים
‫כולם שמעו: ‫נשים מרוויחות פחות מגברים על אותה עבודה.
‫אבל נשים גם מקבלות פחות מתנות!
‫גברים וילדים מקבלים את המתנות ‫הכי שוות שיש לחג המולד.
‫למה? כי הנשים חושבות על זה כבר מיולי.
‫הן עורכות רשימות, כותבות הערות בטלפון,
‫לכן ילדים וגברים ‫מקבלים את המתנות הכי מגניבות
‫כמו טלסקופ, חבל באנג'י,
‫או סדנה להשחזת סכינים.
‫אבל נשים כמעט לא מקבלות במתנה ‫משהו שאינו שימושי,
‫למשל, אביזר לשואב אבק.
‫זאת המתנה שאמא מקבלת: ‫סט אביזרים לשואב האבק!
‫אני רצינית. ‫יש לי חברה שקיבלה סט כזה במתנה!
‫לדעתי, יש דברים שאינם ראויים לעטיפת מתנה.
‫למשל, אביזרים לשואב אבק.
‫"אבל זה נורא ארגונומי וסופר-פרקטי!"
‫אלוהים! גם נייר טואלט זה סופר-פרקטי
‫אבל אני לא מביאה את זה כמתנה!
‫שואב אבק!
‫אם אישה מקבלת מתנה, זה תמיד דבר שימושי.
‫תנסו בעצמכם ותשאלו אישה, אם
‫או מנהלת משק בית ‫איזו מתנה היא קיבלה בחג המולד האחרון.
‫אני בטוחה שתשמעו:
‫"טוב, הקטן צבע לי תחתית בירה… נדמה לי.
‫ובדואר קיבלנו
‫פותחן בקבוקים משירות הלקוחות של הבנק."
‫באמת משהו.
‫פשוט מעולה.
‫איזה חוסר צדק מובהק!
‫לרוב הנשים שאני מכירה
‫מגיע לקבל עגלות שלמות של מתנות!
‫הרי הן המפיקות של כל הדבר הזה ‫שנקרא חג המולד,
‫ובניגוד למפיקי קולנוע,
‫הן לא מקבלות על זה בוכטות!
‫כן.
‫הן מפיקות את חג המולד.
‫אילו היו פרסי האוסקר להפקת חג המולד ‫ומסיבות חג המולד,
‫כל אישה הייתה מקבלת תודות.
‫"תודה לך, מרגרט, בלעדייך זה לא היה אפשרי."
‫כי הן עושות הכול.
‫הן לא רק מוודאות שכל אחד יקבל מתנה.
‫בלי הנשים, חצי מהמשפחה ‫לא הייתה יודעת שזה חג המולד בכלל,
‫כי הן גם מיידעות את כולם ‫איפה, איך ומתי חוגגים.
‫יש לי חברה שמנהלת את העסק שלה ‫ומטפלת בשלושת ילדיה.
‫קראתי מטלה אחת מתוך רשימת המטלות שלה: ‫"לארגן את חג המולד".
‫היא רשמה את זה… כמטלה אחת! ‫כאילו, "אני אתקתק את זה חפיף."
‫נשים דואגות לכול:
‫מסיבה, קישוטים, אוכל.
‫ובאותו זמן הן גם דואגות ‫לשמור על השלום במשפחה.
‫בלעדיהן, קרובי משפחה ילכו מכות,
‫איזה דוד ירביץ לבן דוד כלשהו.
‫בלי שירגישו, הן מונעות קרבות אגרופים ‫על ידי חלוקת כוסיות שנאפס,
‫וכל זה בזמן שהן נראות פצצה.
‫וההישג הכי גדול, שאינו זוכה להכרה ראויה
‫הוא שלאורך כל הזמן הזה
‫הן חייבות להעמיד פנים שאין שום בעיה.
‫במקום מתן המתנות, ‫גולת הכותרת של חג המולד
‫צריכה להיות מתן כבוד לאשת הבית.
‫אבל זה לא קורה, ואם אחת הנשים האלה
‫תעז לומר: ‫"רבותיי, זה קצת גדול עליי, אני בלחץ."
‫"נו, אמא.
‫היא מאבדת את זה.
‫קחי את זה בקלות. תירגעי קצת. ‫חג המולד היום!"
‫מה שתגידו. ‫אולי זו אשמתנו, כי אנחנו, הנשים,
‫יש לנו נטייה, רגע לפני החג,
‫להגיד בנימה מבוהלת דברים כמו:
‫"תקשיב, אולי השנה ‫לא ניתן שום דבר במתנה אחד לשנייה, טוב?"
‫לא להחליף מתנות. נשמע פשוט כביכול.
‫הבעיה היא שיש הגדרות שונות ל"שום דבר".
‫"שום דבר", באיזה הקשר?
‫העובדה היא שגברים מבינים "שום דבר" ‫כ… כלום. פשוט שום דבר.
‫כלום, שום דבר, שום כלום. נאדה, גורנישט.
‫אבל אצל נשים שום דבר זה: שום דבר?
‫חוץ אולי מדבר אחד קטן…
‫טוב, לא משהו גדול.
‫אולי רק משהו קטן ‫שיביע את אהבתך הנצחית אליי
‫ושעשוי לרגש אותי עד דמעות ‫כשאפתח את העטיפה.
‫בקיצור, שום דבר.
‫פשוט הגדרה שונה.
‫מה שתגיד. ‫אולי הפערים המגדריים האלה הגיוניים,
‫הרי זלזול בנשים הוא מסורת עתיקה בכנסייה
‫וחג המולד הוא הרי חג של מסורות.
‫אז זו התוצאה.
‫זה התחיל כשהקתולים ‫המציאו את המשפחה המושלמת,
‫בלי נשים בכלל:
‫האב, הבן ורוח הקודש.
‫שלושה גברים. ‫כביכול לא מבנה משפחתי קתולי במיוחד, נכון?
‫זה רק הסדר מגורים, שום דבר מיני.
‫לפחות נשים לא מפריעות להם.
‫בסיפורים הקתוליים יש כמובן כמה נשים,
‫אך למרבה הצער, כולן דמויות עלובות.
‫הכול התחיל עם חוה. ‫היא הכניסה אותנו עמוק לחרא.
‫היא אכלה את התפוח, וכולנו גורשנו מגן עדן.
‫אפשר לומר שחוה בעצם הייתה פיקחית וסקרנית,
‫שהיא לא מרוכזת רק בעצמה, ‫לא עושה אוטומטית מה שאומרים לה
‫היא גילתה התעניינות,
‫ולפי מה שידוע לי, גם אדם נגס בתפוח,
‫אבל הוא בסדר גמור.
‫נכון שכעונש שניהם נזרקו מגן עדן,
‫אבל חוה היא זו שנענשה על החטא הקדמון
‫ולא רק היא, אלא גם כל הנשים הבאות אחריה.
‫כולנו נושאות את החטא שלה
‫ולכן סובלות כאבים בלתי נסבלים בזמן הלידה
‫ומדממות כל חודש מאיבר המין.
‫כן, גבר, זה מה שקורה.
‫תגובה מוגזמת במקצת.
‫אולי פער המתנות המגדרי ‫הוא בעצם עונש מאלוהים.
‫אני לא יודעת, ‫תמיד חשבתי שדודה שלי דיברה שטויות
‫כשהיא הייתה אומרת תמיד:
‫"למה מעולם לא קיבלתי מתנות מגניבות ‫כמו אחי?" כלומר דוד שלי,
‫"והוא גם בקושי היה צריך לעזור בבית."
‫ואבא שלי תמיד ביטל אותה ‫ואמר, "איזה קשקוש!"
‫וכולם חזרו אחריו: "איזה קשקוש!"
‫בשלב מסוים צפינו בשקופיות ישנות עם סבתא,
‫תמונות של חג המולד משנות השישים, ‫הכול מפוצץ בנצנצים,
‫ופתאום רואים את דוד שלי עומד בחזית
‫עם אופני המרוץ החדשים שלו, ‫מחייך מאוזן לאוזן,
‫וברקע דודה שלי מתייפחת, ‫עם חטיף שוקולד בידה.
‫ונראה שזה אפילו לא הסוג הטוב, עם הנפט.
‫דודה שלי יצאה מזה בזול יחסית
‫כי היא לפחות לא קיבלה מתנות מביכות.
‫בת דודה שלי, לעומתה, ‫קיבלה פעם לחג המולד מסיר שיער,
‫מתנה מסבתא שלנו, מול כל המשפחה.
‫למען האמת, סבתא לא ידעה מה זה.
‫דודה שלי עטפה את המתנה בשבילה
‫ולמרבה הצער, ‫דודה שלי גם דאגה להסביר לכולם:
‫"כן, היא אמנם רק בת 13,
‫אבל הרגליים שלה ‫כבר מכוסות בשערות שחורות ועבות."
‫סבתא שלי: "איזה מין דבר זה ‫בשביל לגלח את הרגליים?
‫מה, זאת ה'מודה' החדשה?"
‫לפעמים אני שואלת את עצמי ‫באיזה שלב הופכים לסבתא.
‫מתי נהיים סבתא או סבא?
‫אני לא מדברת על זה שנולדים נכדים, ‫אלא מבחינת מראה:
‫כעת אני עדיין רגילה, לובשת בגדים צבעוניים,
‫אבל בשלב מסוים אהפוך לסבתא, ‫ואז אלבש רק צבע אחד:
‫בז'.
‫כן, אבל לא בז' "קים קרדשיאן", ‫אלא בז' "רק בריאות".
‫מתי בדיוק זה קורה?
‫כי בינתיים יש לי עדיין סגנון משלי… ‫אני מקווה.
‫אבל בשלב מסוים יבטלו לי אותו ‫ואני אתחיל להתלבש כמו סבתא.
‫מתי זה קורה? ואיך בדיוק זה קורה?
‫מה שמדהים זה שכל הסבתות, בכל הדורות, ‫נראות בול אותו דבר.
‫כשהייתי ילדה הסבתות נראו ‫בדיוק כמו שהן נראות היום.
‫תמיד חצאית קפלים, סוודר נוצץ ‫ונעליים אורתופדיות.
‫בול אותו דבר.
‫האם מדובר בתהליך הדרגתי
‫שמתחיל כשמנסים נעליים בצבע בז' וחושבים:
‫בול בשבילי.
‫ואז עולים גבוה יותר בגוף. ‫השלב הבא: מכנסיים בצבע בז'.
‫או שמדובר בתהליך יותר רשמי? ‫אולי מקבלים מכתב מהרשויות,
‫קוראים אותו ואומרים:
‫"זהו, יקירי. ‫מעכשיו אנחנו מחויבים ללבוש בז'."
‫ואז צריך לאסוף את נעלי הספורט, ‫הכובעים וכל הבגדים הצבעוניים
‫ולהזדכות עליהם.
‫אחר כך מקבלים ללבוש אפודת גמלאים
‫שיש בה איזה 20 כיסים.
‫מה עושים עם כל כך הרבה כיסים?
‫במה כבר נמלא אותם?
‫אולי מקבלים שובר לחנות הלבשה לגיל הזהב
‫ושם מקבלים סט לגמלאי המתחיל.
‫תוכן לכיסים של גמלאי, קדימה:
‫חופן סוכריות נגד שיעול,
‫פגות תוקף, כמובן. חצי מהן בלי העטיפה.
‫מטפחת בד, וקבלה של סופר משנת 2007.
‫אבל נותרו עוד 20 כיסים ריקים. מה נשים בהם?
‫התשובה היא, כמובן, ‫להכניס לכל כיס מזון עטוף.
‫פשוט מזון בקופסת טאפרוור
‫וגם ביצים קשות.
‫הן הרי מגיעות באופן טבעי ‫באריזה כל כך חזקה.
‫מכניסים אותן לכלי טאפרוור ‫ומוציאים רק בנסיעה ברכבת
‫כי זה הזמן לאכול ביצה קשה.
‫לא מזמן, ברכבת, ‫ראיתי קבוצה של נשים מבוגרות
‫שישבו ופתחו כל אחת ביצה קשה.
‫חשבתי לעצמי, מוזר, ‫כמעט לא רואים כבר סבתות.
‫בתחושה שלי, לא רואים נשים מבוגרות
‫אלא בעיקר בנסיעות ברכבת, משום מה, ‫ובמפגשים משפחתיים.
‫אבל כשמדליקים טלוויזיה
‫רואים שאין אף מנחה אישה מעל גיל 40.
‫הסרטים מלאים בנשים צעירות, כמובן, ‫אבל אישה מבוגרת?
‫תשכחו מאינסטגרם,
‫נראה כאילו שאבו אותן מהחברה.
‫איכשהו הן נעלמו.
‫כילדה חשבתי שככה מתים:
‫נעלמים בהדרגה.
‫אבל דמיינתי את זה קצת אחרת,
‫כי סבתא שלי ‫נהגה לרשום את הגובה שלי על הדלת,
‫"יופי, תראי כמה גדלת" וכו'.
‫ויום אחד היא הוסיפה, ‫"פעם הייתי יותר גבוהה."
‫כילדה חשבתי, רגע. מה זאת אומרת?
‫אפשר לגדול, אבל לא לקטון.
‫היא אמרה: "ובכן, בגיל מבוגר ‫מתכווצים ונעשים קטנים יותר."
‫הייתי בהלם.
‫זה הפעיל את גלגלי השיניים במוח שלי
‫וחשבתי, כנראה ככה זה כשמזדקנים.
‫להזדקן זה להתחיל להתכווץ יותר ויותר,
‫וסבתא תמשיך לקטון עוד ועוד
‫ובשלב מסוים היא תתגורר בבית הבובות
‫ואחר כך תעבור לגור בבית מלגו.
‫ויום אחד, כשלא נוכל לראות אותה יותר,
‫השואב אבק יבלע פתאום משהו קטן.
‫אוי, לא.
‫סבתא.
‫חשבתי שאז נחשבים למתים.
‫כשנשאבים.
‫כשסבתא שלי באמת מתה
‫בכנסייה עדיין חשבתי שארון הקבורה ממש ענק.
‫אולי שמו בו שתי סבתות?
‫זו הייתה הפעם האחרונה שהלכתי לכנסייה: ‫כשסבתא שלי נפטרה.
‫הרי לא בכל יום הולכים לכנסייה,
‫אבל בחג המולד, לדעתי,
‫הכנסייה תמיד מלאה למיסה.
‫חוץ מזה אין שם נפש חיה, גם בלי קורונה.
‫אבל בחג המולד תמיד מפוצץ.
‫נראה שאנשים שומרים מקום מחודש נובמבר.
‫"לא, אי אפשר לשבת כאן. זה למשפחה שלנו."
‫מפוצץ באנשים.
‫כשיש לי הופעה
‫המקום שומם במשך כל השנה, אין נפש חיה,
‫חוץ מפעם אחת בשנה שמפוצץ.
‫אמרתי, "חבר'ה, אנחנו ניתן ‫את המופע של החיים
‫וכך הם יבואו שוב כל יום.
‫נבדר אותם כל כך ‫שהם לא יבינו מאיפה זה בא להם!"
‫אבל הכנסייה הקתולית אמרה: כן, אבל בעצם לא.
‫לא, במקום זה נעלה הצגת ילדים ‫הרבה יותר מדי ארוכה
‫שכולם כבר מכירים.
‫כל השחקנים ידברו ממש בשקט,
‫בחלל הענקי הזה,
‫וגם כולם יפנו את הגב לקהל,
‫ואז ניקח קומץ של נשים עדינות ‫עם תספורת קצרה וחצופה
‫וניתן להן לקרוא בקול רם מהתנ"ך, בכזה טון
‫שהיה הורס לכם אפילו את הספר הטוב בעולם.
‫"בימים ההם
‫יצא צו מאת הקיסר אוגוסטוס
‫לערוך רישום תושבים בכל הארצות.
‫המפקד הזה, הראשון,
‫נערך בהיות קירניוס נציב סוריה".
‫לא.
‫תמיד יש איזה כומר, שממש רואים עליו
‫שהוא פשוט שונא ילדים.
‫הוא שונא אותם. הוא רק מעמיד פנים.
‫הוא מת להעיף את פרידריך הקטן ‫מהשורה הראשונה
‫כי הוא קוטע אותו בדרשה
‫ומכה בראש של האיש שלידו בספר מזמורים.
‫אבל הוא לא יכול, הוא חייב לספר
‫שחג המולד עוסק בנס הלידה ובאהבת הילד
‫ו"תנו לילדים לבוא אליי."
‫אבל הוא מת לתפוס את פרידריך הקטן
‫ולהגיד: "ילד, סתום את הפה ‫או שאחטיף לך עם פמוטים.
‫אם לא תשב בשקט
‫יבוא העוזר הקטן של סנטה ‫וידקור לך את העיניים במחט."
‫כמובן…
‫אם כל מה שהכומר עושה לילדים זה לשנוא אותם,
‫תגידו תודה.
‫ברור.
‫ממש מפתיע.
‫אנשים לא ממש אוהבים ללכת לכנסייה ‫כי הסיפור של חג המולד
‫כבר לא רלוונטי לחיינו.
‫הצעירים יושבים וחושבים,
‫מה קורה פה בכלל?
‫כי אם סיפור חג המולד היה מתרחש היום
‫הכול היה שונה בתכלית.
‫נתחיל בסיפור ההתעברות:
‫רוב הסיכויים שמריה ואלוהים יכירו בטינדר.
‫אני מניחה.
‫הכול יהיה שונה:
‫מה הסיכוי שמריה ויוסף יישנו באסם? ‫בחיים לא.
‫הם יסגרו איזה לופט מגניב ב-Airbnb
‫במרכז המתחדש של העיר בית לחם. ברור.
‫הם בחיים לא יתארחו באיזה אסם ‫שסתם מצאו באינטרנט.
‫"רק כוכב אחד? לא, תודה. אין מצב!"
‫נראה לכם ששלושת החכמים
‫יעשו את כל הדרך וייתנו את המתנות בעצמם?
‫לא, הם פשוט ישלחו משהו באמזון, נכון?
‫כבר עטוף כמתנה,
‫בתוספת של 79.80 אירו
‫על אריזה בשקית בד מחורבנת.
‫זו הדרך הקלה ביותר לומר למישהו ‫"יש לי כסף, ולא אכפת לי ממך".
‫זה מה שהיה קורה. ‫עדיף מתנה מחורבנת על זה, נכון?
‫אני תמיד משחקת עם חברים ‫"הגמד והענק בצחוק",
‫שזה כמו משחק רגיל של הגמד והענק, חוץ מזה
‫שאומרים בכנות כמה גרועה המתנה.
‫אנחנו עושים את זה בכל חג מולד,
‫אבל לצערי, ביום שלפני חג המולד,
‫ולכן אני לא ממש זוכרת ‫את ערבי חג המולד האחרונים
‫כי אני תמיד שיכורה לגמרי בערב חג המולד
‫ולא זוכרת כלום.
‫ואנחנו תמיד עורכים ‫את "הגמד והענק בצחוק" ב-23 בחודש
‫כי זה הזמן היחיד שבו כולם בעיר.
‫חלק גרים בסין, חלק גרים בהמבורג…
‫אז זה חלון ההזדמנות היחיד.
‫בשלב מסוים זה התחיל לצאת מפרופורציה.
‫התחלנו לפני 20 שנה בערך,
‫היינו רק שישה ‫וערכנו את "הגמד והענק בצחוק" בבית.
‫במשך השנים
‫הצטרפו עוד ועוד אנשים, ‫זה הלך וגדל עם הזמן,
‫עד שבשלב מסוים ‫אף אחד לא רצה לארח אצלו יותר.
‫"נמאס לי לשפץ את הרצפה, ‫בשנה שעברה הרסו לי אותה!"
‫ואז הגיע שלב ‫שבו התחלנו לשכור מקום ל-23 בחודש.
‫ארגנו עץ אשוח, ‫אחר כך שכרנו שוער, סגרנו לו"ז מפורט
‫וזה הפך לאירוע שנתי על בסיס הזמנה אישית.
‫היה לנו צוות שלם אחראי על העץ והקישוטים,
‫קבענו עונשים למי ששוכח את המתנה לענק שלו
‫ואז היינו ממש משתכרים.
‫היינו כל כך שיכורים. ‫בכל חג מולד ידעתי מה מצפה לי
‫והייתי מנסה למתן
‫ולהגביל את עצמי לכמות מסוימת של אלכוהול,
‫אבל ללא הצלחה.
‫יש כאלה שבין לבין שותים מים,
‫מים! איזה פסיכופתים! איך אפשר?
‫איך הם שולטים בעצמם בכלל?
‫אחרי כל משקה אלכוהולי, מים. תמיד.
‫ככה אני עושה: בירה, מים.
‫וואו. אני, כשניסיתי,
‫חשבתי כל הזמן: מים. לשתות מים.
‫אזמין לי מים.
‫אני קמה לבר, "מים, מים…"
‫אני פותחת את הפה ויוצא לי, "בירה! לעזאזל!"
‫ואז…
‫בשלב מסוים מאזינים ללהקה ‫Rage Against The Machine
‫וכולם משתוללים כאילו הם בהופעה.
‫קופצים כמו משוגעים.
‫הכול נשבר, ויש אפילו פצועים לפעמים.
‫וכך יצא לי פעם לבלות ‫את חג המולד עם פנס בעין
‫מול אחי, שהייתה לו נפיחות במצח.
‫סבתא הסתכלה עלינו ונזפה בנו מעבר לשולחן:
‫"שוב הלכתם מכות? ועוד בחג המולד!"
‫"לא, פשוט שנינו נפלנו, אתמול."
‫אני וכל החברים שלי ‫חוטפים כזה הנגאובר בערב חג המולד
‫שהכנו גרסה משלנו לשיר חג המולד הידוע.
‫"כמו בכל שנה
‫זה שוב קרה
‫כורעת על הרצפה
‫מטפטפת קיא
‫בקושי יכולה לזוז
‫כואב לי כל כך
‫מלזחול על ארבע
‫לאורך כל הבית
‫הורים עליזים ממתינים
‫האווז מוכן ומבושל
‫פשוט אמשיך לשתות
‫עד השנה הבאה".
‫זה היה בשבילכם.
‫אבל…
‫ההשתכרות בחג המולד או קצת לפניו ‫היא רק נקודת השיא
‫בתהליך שמתחיל הרבה קודם.
‫יש להשתכר לאורך כל תקופת החגים ‫בשוק חג המולד.
‫כל טמבל רוצה לקחת אותך לשוק חג המולד.
‫חייבים ללכת לשוק חג המולד.
‫חייבים! אני נלחצת, מנסה לפנות זמן בלו"ז,
‫כי כולם רוצים שנלך ביחד.
‫איזה לחץ חברתי.
‫חייבים! לפני חג המולד, ‫חובה ללכת לשוק חג המולד.
‫בעיר קלן, כשאומרים ‫"בואו איתנו לשוק חג המולד"
‫צריך לשאול: "איזה?"
‫כי יש לנו מאות שוקי חג המולד בעיר.
‫יש לנו יותר שוקי חג המולד ‫מאשר מקומות חניה.
‫גם בשוק שותים. יין חם.
‫מי המציא את זה, אגב?
‫עומדים בקור,
‫עם כוס ביד,
‫ומהלגימה הראשונה, כל חלל הפה נכווה
‫ומאבדים תחושה בלשון, שזה לא דבר רע
‫כי ברגע שהמשקה מתקרר טיפה
‫מרגישים טעם של כפות רגליים.
‫יש לזה בדיוק אותו הטעם ‫שיהיה לך בפה למחרת, בהנגאובר.
‫לאט לאט הטעם מתפשט בחלל הפה
‫ואני עומדת ככה, עם הדבר הפושר הזה. איכס.
‫אחרי שתי שניות מישהו מהקבוצה בא ואומר:
‫"חבר'ה, עוד סיבוב? ‫קדימה, תביאו לי את הכוסות שלכם."
‫ואני חושבת, לעזאזל, מי זה גובה החובות הזה?
‫תביאי, קדימה!
‫רק כי אכפת לו מהפיקדון.
‫פעם שפכתי את הכוס שלי בשלג
‫וזה נראה כאילו הקאתי דם בשלג. "הכול בסדר?"
‫"בטח."
‫אפשר גם לכסות את זה בשלג.
‫אבל אלוהים לא ברא יין חם ‫כדי שנקבור אותו בשלג!
‫בגלל זה הוא ברא אותו רותח.
‫כמובן, מיין חם משתכרים מהר.
‫וזה סוג של שכרות ממש מגעילה.
‫אני שמה לב ששתיתי יותר מדי
‫כשמתחיל להתחשק לי לקנות ‫את הפטריות המטוגנות המגעילות.
‫בשאר השנה לא הייתי ‫מקדישה להן אפילו חצי מחשבה,
‫אבל בשוק חג המולד, פתאום: ‫"הו, פטריות ברוטב שום…"
‫נכון?
‫כשאני שתויה מיין חם אני גם מתחילה
‫לחשוב שכל הזבל שעל הדוכנים ממש מגניב.
‫פתאום הכול נראה מהמם.
‫"איזה יופי!"
‫"וואו, זה עשוי ממאה אחוז לבד!"
‫לבד. בשאר השנה הכי לא אכפת לי מלבד.
‫אבל בשוק חג המולד? "לבד! הו!"
‫"הנה גם נעליים מלבד! מדהים."
‫בכל מקום יש המון קישוטים
‫שקונים כדי שישבו סתם באיזו פינה בבית.
‫אני: "מעולה, אני צריכה את כל זה."
‫זה קצת כמו שהיה פעם עם ערוץ הקניות.
‫אני לא יודעת איך,
‫אבל כשהיינו צופים בזה
‫בהתחלה היינו חושבים: אין מצב,
‫אין שום סיבה בעולם שאצטרך אי פעם
‫לקנות מכשיר לטיגון מוך.
‫אבל אחרי עשר דקות ‫מתחילים לחשוב: אני חייבת את זה.
‫אני חייבת לטגן את כל המוך שלי.
‫ככה גם בשוק חג המולד: אני חייבת את זה.
‫אבל יש משהו שאני באמת חייבת:
‫קישוטים משוק חג המולד.
‫אני תלויה בהם כדי להפוך כל דבר לחגיגי.
‫אני לא מסוגלת לקשט בעצמי,
‫ולא משנה כמה אני מסתכלת בפינטרסט, ‫זה פשוט לא עובד.
‫יש אנשים שזה בא להם טבעי.
‫יש אנשים שאפשר לתת להם אקדח דבק חם,
‫כמה עלים מיובשים ומעט אריג,
‫והם יוצרים… לא, ‫הם מעלים באוב את קישוטי הפרחים.
‫כאילו בעוד רגע ‫יגיע צלם של קטלוג עיצוב פנים
‫בשביל כתבה של שמונה עמודים במגזין "ווג".
‫מה זה הדבר הזה, לכל הרוחות?
‫בפעם האחרונה שהעליתי ‫עלים יבשים באוב זה לא היה חוקי.
‫כשאני מקשטת זה יוצא כל כך גרוע.
‫בדרך כלל יוצא משהו
‫שנראה כמו קישוט שאכן היה יפה, ‫אבל נפל מהשולחן
‫ואז מישהו טאטא אותו.
‫כשעוברים ליד:
‫"בוס, אתה חייב לבוא לראות את זה."
‫"נר ונוצה… מה קרה כאן?"
‫זה כמו משחק קלפים בלשי.
‫נר אחד ונוצה אחת על הרצפה: מה בעצם קרה?
‫האם אירעה פריצה? האם קרה פיצוץ?
‫לא, קארו סתם הכינה משהו ‫במלאכת יד, הכול בסדר.
‫בשלב מסוים התקשרתי לאמא שלי ואמרתי לה,
‫"אמא, אני לא מסוגלת לקשט בשיט."
‫אמא שלי אמרה: "נהדר."
‫רגע, מה?
‫"אני חושבת שטוב ‫שיהיו דברים שלא תוכלי לעשות."
‫כן, נהדר.
‫זו תכונה אישית חיובית
‫להיות מסוגלים לומר שיש משהו ‫שאנחנו לא יכולים לעשות. זה דבר טוב.
‫אבל לא להגזים עם זה,
‫אחרת זה נשמע כמו ניסיון לדוג מחמאות.
‫בדיוק כמו בבית הספר. תמיד בכיתה
‫היה תלמיד כזה: "אוי, בטוח אקבל 60. ‫רגע, מה? עוד פעם 100?
‫תודה, אלוהים."
‫ככה זה גם תמיד ‫כשמביאים לי עוגיות בחג המולד.
‫אני מקבלת עוגיות ביתיות
‫שרואים שהן ממש מוצלחות וטעימות.
‫וברור שמי שהביאה אותן
‫רק רוצה לשמוע כמה הן מדהימות.
‫ולכן היא תמיד תגיד:
‫"מצטערת, השנה לא הצליח לי."
‫לא הצליח, אה?
‫אז למי הבאת את העוגיות שכן הצליחו?
‫קודם כול, איך עוגייה יכולה לא להצליח?
‫זה שומן וסוכר. זה תמיד טעים.
‫אי אפשר לשלב שומן וסוכר
‫ושזה יצא לא טעים.
‫לכן כשנוגסים בעוגייה מיותר לציין
‫"טעים!"
‫ברור שזה טעים!
‫זאת עוגייה, מה עוד היא יכולה להיות? ‫מגנטית?
‫מה נראה לכם?
‫עוגיות!
‫אני תמיד מקבלת המון עוגיות, ‫אז אני אוספת אותן
‫ומניחה אותן על צלחת עוגיות ענקית
‫ואז שואלים אותי: "אפית אותן בעצמך?"
‫בשלב מסוים אני פשוט עונה: "כן.
‫עם הפוני שלי.
‫הפוני שלי ואני אפינו את כל העוגיות האלה.
‫בלי בעיה. אנחנו עושים את זה כל שנה. ‫זה קטן עלינו."
‫לפעמים הבעיה היא שלמישהו יש אלרגיות,
‫אז הוא שואל: "יש בזה אגוזים?"
‫"אה…
‫לא נראה לי…
‫אולי תנסה אחת ותעדכן בעוד עשר דקות
‫אם אתה עוד חי." סתם.
‫אבל נכון שהאוכל נורא חשוב בחג המולד?
‫ארוחת חג המולד היא גולת הכותרת
‫וכולם מצפים שהאוכל יהיה הכי טעים בעולם.
‫אנשים מתחלקים לשני מחנות:
‫צוות "נקניקייה וסלט תפוחי אדמה"
‫וצוות "עוף מת".
‫אווז, ברווז, תרנגול הודו…
‫ינשוף אולי. בקיצור, כל מה שיש.
‫כילדה הייתי כמובן בצוות "סלט תפוחי אדמה"
‫כי הוא היה מוכן קודם וכבר אפשר היה לבלוס.
‫בשביל הילדים, הארוחה הבלתי נגמרת הזאת
‫היא חתיכת באסה. לעזאזל,
‫בחג המולד, אחרי שהיינו בכנסייה,
‫אנחנו רוצים את המתנות! ‫הזלילה הבלתי נגמרת הזאת…
‫בדרך כלל אוכלים פסטה עם רוטב ‫או רוטב עם פסטה,
‫אבל בחג המולד יושבים ליד השולחן שלוש שעות!
‫ותמיד נשארות שאריות.
‫לא קראנו לזה שאריות, אלא "ארוחת רקלט".
‫זו הייתה הברקה של אמא שלי ‫כדי לא להכין כלום
‫ולהסתפק בפתיחת קופסאות.
‫החיסרון מבחינתנו כילדים ‫היה שלאבא לקח שנים להרגיש שבע.
‫כי על כל דבר הוא היה אומר, "זה לא אוכל".
‫כשאבי היה אומר
‫"זה לא אוכל" הוא פשוט התכוון שזה לא בשר.
‫נכון שברקלט יש סלאמי והאם,
‫אבל אין "בשר אמיתי".
‫ילדים מתמלאים ‫אחרי חצי אריזה של גבינה מותכת
‫ואז יושבים בשולחן מיוזעים ‫ורועדים בחוסר סבלנות:
‫"מתי נפתח את המתנות?"
‫אבל חייבים לחכות שאבא יהיה שבע.
‫שרדנו את כל 24 החלוניות של לוח הציפייה,
‫ועכשיו צריך לחכות שאבא יבלע 24 מחבתות-כף.
‫אחרי ארוחת חג המולד תמיד משחקים משחקים.
‫זה הפך למסורת חביבה עלינו בשנים האחרונות.
‫אנחנו תמיד משחקים משחק…
‫זה יישמע קצת מוזר, אבל
‫הוא נקרא "אמא שלך מנצחת".
‫זה כמו משחק הקלפים "שליט", אבל עם אמהות.
‫הן מתחרות ביניהן
‫בשיער, במשקל ובמספר הילדים,
‫ויש תמיד קלפי "בדיחות אמא שלך" ‫אז כולם מנסים לבחור את הבדיחה
‫הכי מצחיקה ומתאימה כדי לנצח את האחרים.
‫המשחק כשלעצמו לא ממש מגניב,
‫אבל אחי ואני נקרענו מצחוק מהדרך שבה
‫ההורים שלנו קוראים את המשפטים האלה.
‫בכל פעם שאבא שלי קורא בדיחה,
‫הוא מיד מסתכל על אחי ‫כדי לבדוק אם זה היה מצחיק.
‫כי לפעמים הוא לא מבין בדיחות.
‫הוא יושב בחג המולד ואומר:
‫"אמא שלך דומה לדלת: ‫פותחים אותה 70 פעמים ביום.
‫זה היה מוצלח?
‫יופי."
‫גם אמא שלי לא בדיוק הבינה את הקטע.
‫בטון של אשת כנסייה נלהבת מהעיר קלן
‫היא קראה:
‫"אמא שלך מחרבנת על השטיח
‫ואז תוקעת בחרא מקלוני בייגלה ‫ומכריזה שמצאה קיפוד."
‫זה כבר מוגזם.
‫אני כבר לא נמצאת אצל ההורים ‫לעתים קרובות כמו פעם,
‫ולפני כמה שנים
‫עברתי לגור קצת אצל ההורים שלי ‫בעקבות… בעיה קטנה בואו נגיד
‫וממש פחדתי מלגור איתם.
‫חשבתי שזה יהיה אסון ושנהרוג אחד את השני
‫אבל בסוף זו הייתה תקופה נפלאה. היה נהדר.
‫פתאום היה לנו זמן לצייר, ‫אכלנו יחד ארוחת בוקר.
‫ישבתי באותו מקום בשולחן ‫שתמיד ישבתי בו כילדה.
‫יש חמישה סוגים שונים של נקניקייה.
‫לפעמים הייתי פותחת את המקרר ‫סתם כדי לספור כמה יש
‫ואף נקניקייה לא הייתה עייפה, ‫מקומטת כזאת. הכול טרי.
‫זה כשלעצמו מרתק אותי.
‫כל הבגדים שלי היו ‫מכובסים, מגוהצים ותפורים.
‫כי יש לי כל מיני חורים, בייחוד בחולצות,
‫כי אני לא יכולה לחכות עד שיהיו לי מספריים ‫כדי לגזור כמו שצריך
‫את התווית שמגרדת.
‫אני תמיד מאבדת את זה
‫ולבסוף תולשת וקורעת את הבגד.
‫ואמא שלי תפרה לי הכול!
‫אבל יש גם רגעים שאני קולטת:
‫וואו. נכון,
‫השארנו אותם הרבה זמן לבד.
‫לדוגמה, בשלב מסוים רציתי לעשות אמבטיה.
‫האמבטיה נמצאת בקומה הראשונה. ‫בקושי פתחתי את הברז,
‫ואמא שלי שמעה את זה מלמטה ‫ומיד עלתה בריצה למעלה וצעקה:
‫"את רוצה לעשות אמבטיה? ‫אני מצטערת, זה לא אפשרי!"
‫אני כזה… "למה?"
‫והיא נכנסת ואומרת לי: "אי אפשר.
‫אי אפשר לעשות אמבטיה, המים קרים מדי.
‫אבא שלך כיוון אותם ככה
‫שאפשר רק להתקלח, לא לעשות אמבטיה."
‫וזה, אני חייבת לומר
‫בלבל אותי לגמרי
‫כי לפני כמה שנים ההורים שלי
‫עברו לאנרגיה גיאותרמית.
‫הם שילמו כל כך הרבה כסף ‫על החימום הגיאותרמי הזה
‫כי אבא שלי ישב על זה, ולפי החישובים שלו
‫ברגע שהם יגיעו לגיל 90
‫זה סוף סוף ישתלם להם.
‫אני אפילו יודעת איך בנו את זה: חפרו בור!
‫חשבתי שתכף ישלפו משם עצמות של דינוזאורים.
‫חפרו בור בחצר הקדמית של ההורים שלי,
‫ואני לא מומחית לגיאולוגיה או לחימום,
‫אבל מה שהבנתי מגיאותרמיה
‫זה שקודחים עד האמא של הליבה של כדור הארץ!
‫בעיניי, חימום גיאותרמי פירושו ‫שלהורים שלי יש מחיר קבוע ללבה.
‫אצלם המים רותחים כל הזמן, פשוטו כמשמעו.
‫אז למה לעזאזל לא להשתמש בהם?
‫כי אבא שלי גילה שאפשר לחסוך כמה גרושים
‫אם מנמיכים קצת את מעלות החום.
‫הייתי המומה.
‫עמדתי מול אמא שלי: "חכי שנייה,
‫את כל כך אוהבת אמבטיות.
‫אי אפשר לעשות אמבטיה? אבל את מתה על זה!"
‫אמא שלי היא מלכת האמבטיה.
‫כשהיינו ילדים היא עשתה אמבטיות כל הזמן.
‫היא אמרה לי:
‫"ובכן, כשאני רוצה אמבטיה, ‫אני לוקחת את הסיר הגדול
‫ומרתיחה בו מים."
‫אמרתי: "ואת עולה במדרגות המחורבנות האלה ‫עם סיר של מים רותחים?
‫את עושה אמבטיה כמו בזמן המלחמה?"
‫איזה מצב מוזר!
‫"אי אפשר, אבא שלך כיוון ככה."
‫אבא שלי שמע את כל השיחה,
‫אז הוא צעק:
‫"נו, בסדר, אני אסדר את זה" בטון רותח מזעם!
‫אבא שלי כעס נורא. אבל על מה בדיוק?
‫על מי? עלינו? על עצמו? על הלבה? ‫על מי הוא כעס כל כך?
‫ממש מטורף,
‫חשבתי לעצמי, כמה מוזרים ההורים שלי.
‫אני אוהבת אותם, אבל הם מוזרים.
‫משעשע לחשוב שבגיל ההתבגרות ‫הם נורא מביכים אותנו.
‫אנחנו מסתכלים על המשפחה וחושבים: ‫אלוהים, איזה יצורים אתם.
‫ובגיל מבוגר יותר זה הופך ל:
‫אלוהים, איזה יצורים אתם!
‫אתם מוזרים, אבל המוזרים שלי, אז זה סבבה.
‫זאת הסיבה שבכל משפחה יש מסורות מוזרות.
‫אצלנו, למשל,
‫כשאנחנו מקימים את סצנת המולד ב-6 בדצמבר
‫האסם עומד, העריסה מוכנה,
‫אבל מבחינתנו, ישו עדיין לא נולד.
‫כמובן, עדיין לא ה-24 בחודש, ‫והקפדנו על ההיגיון.
‫לכן, עד לידתו, ישו הקטן שכב מאחורי העריסה.
‫יש תינוקות ששוכבים ברחם, ‫הוא ישב בתוך איזו מגירה מאובקת.
‫בשלב מסוים קרה מה שהיה צפוי לקרות:
‫ישו נעלם.
‫ישו נעלם. אני לא יודעת אם החתול אכל אותו
‫או שהוא נשאב בשואב האבק. ‫אולי הוא עם סבתא בגן עדן.
‫לא ברור איך הוא נעלם,
‫אבל היינו צריכים להחליף אותו במשהו,
‫הרי לא נשאיר את העריסה ריקה לחג.
‫איזה מצמרר זה יהיה, נכון?
‫אז חייבים להחליף את ישו במישהו.
‫התחלנו לשים דמויות צעצוע במקום,
‫ושנה אחת שמנו פועל בניין פליימוביל.
‫ממש מגניב. היה לו שפם עבה ‫והוא החזיק את חפירה.
‫פעם אפילו הצלחתי לצאת מזה עם פולי פוקט.
‫קצת גיוון בגזרת ישו.
‫אחר כך שמנו את ההיפופוטם השמח מביצת קינדר
‫ומתישהו עברנו לגיבורי-על.
‫לא פשוט ללכת בנעליו של ישו.
‫אתה חייב שיהיה לך מה להציע.
‫בקיצור, התפקיד תפור על באטמן.
‫באטמן גילם את ישו שלוש שנים.
‫נו, גות'אם, בית לחם, מה ההבדל?
‫וכל הגיוון הזה הוא איכשהו יותר ברוח של ישו
‫כי כל אחד יכול להפיץ את המסר שלו, ‫מסר של האהבה.
‫אז למה לא באטמן? זה חג המולד בשבילי,
‫לא כל הסיפורים הישנים מהתנ"ך,
‫אלא החוויה עם כל החברים ‫וכל היצורים המוזרים מהבית.
‫לכל אחד יש את הרגעים המיוחדים שלו.
‫חג המולד שונה אצל כל אחד.
‫לא משנה אם משתכרים למוות ‫מתחת לשולחן בחג המולד
‫או אם מביאים לילדים ‫חיקויים של בובות ברבי במתנה
‫או אם איזה קיפוד חום יושב אצלנו על השטיח.
‫מבחינתי חג מולד אמיתי ‫זה כשבאטמן שוכב בעריסה.
‫"לילה חרישי
‫לילה קדוש
‫באטמן צוחק על הבן של אלוהים
‫ישו שוכב אי שם במגירה
‫במקום שלא נמצא אותו אף פעם
‫באטמן המושיע כאן
‫לילה חרישי
‫לילה קדוש
‫עוגיות תוצרת בית
‫ובארון, זבל עשוי לבד
‫הבל פה מסריח מפטריות בשום
‫פשוט אל תפתחי את הפה
‫שמרי את הפה סגור."
‫חג מולד שמח! זהו זה, חברים!
‫הייתם נהדרים, תיהנו מהחגיגות!
‫היה לי מדהים איתכם!
‫תשתו משהו טוב!
‫"לילה חרישי
‫לילה קדוש
‫אני מקווה שכולכם נהניתם
‫עכשיו צאו ולכו לבלות
‫זכרו שישו התינוק רואה הכול
‫חברים, המופע הסתיים
‫אני ארכב על הפוני שלי חזרה הביתה."
‫חג מולד שמח!
‫תודה רבה!
‫תרגום כתוביות: יהויקים שלום