Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Hvala vam puno!
Hvala vam.
Hvala vam. Ljudi!
Dobrodošli! Divno je što ste svi ovdje.
I baš u vrijeme Božića.
Zbog toga vas jako cijenim.
Mogli ste sada biti
na nekoj božićnoj zabavi
ležeći u vlastitoj bljuvotini. Ali ne,
umjesto toga došli ste zbog mene u crkvu.
Mir s vama.
To nije…
Mislim da je ovo vrijeme prije Božića posebno vrijeme, zar ne?
Tako posebno, jedinstven spoj
razmišljanja i stresa.
Kontemplativni stres, da tako kažem.
Ali vi si to činite.
Jer uvijek imate osjećaj:
"Moram sve završiti prije Božića. Želim to obaviti."
"Ne, to se mora učiniti prije Božića. Mora biti gotovo."
Vaš popis obaveza, ali i osobni sukobi.
Moraju se srediti prije Božića.
Kao da će nakon Božića doći kraj svijeta.
Sve mora biti sređeno.
Moj ujak je obrtnik. Uvijek mu kažu:
"Uredite kupaonicu, ali da bude prije Božića. "
Uvijek kaže: "Da, naravno, prije Božića. Samo ne ove godine."
Ali to je posebno vrijeme i posebno iščekivanje, zar ne?
A da se razvuče ovo iščekivanje,
postoje adventski kalendari, zar ne?
Tako da možeš svaki dan pomalo ludjeti, a ne odjednom.
Stoga sve možete lijepo podijeliti. U današnje vrijeme postoje
gomila raznih adventskih kalendara.
Izrađuje li ih netko od vas? Jeste li ikada kojeg napravili?
Postoje ljudi koji ih prave u kolovozu. Ali ne govore o tome.
Ne spominju to. Ali prije Božića kažu:
"Da, napravio sam ih za cijelu obitelj, naravno."
Za djecu i njihove roditelje i za psa.
Pa pomislite: "Kakvi ste vi psihopati?"
Što mogu razumjeti… Ah, netko je već podignuo ruku. Točno tako.
Ono što mogu razumjeti je da to učinite za vašeg partnera, to je nekako slatko.
Činite to barem u prvoj godini veze.
Ali istina je da za prvih sedam vrata,
imate jako dobre ideje, zar ne?
Kao: "Zaista sam sjajna djevojka."
"Imam super kreativne ideje."
Ali nakon sedmih vrata…
Tada postaje teško.
Tada pomislite: "Da."
"Sranje, opet Hanuta čokoladica."
"I još jedna!"
Oh, on ima alergiju na lješnjake. "Ma, još jedan!"
Jednom sam imala dečka. Bilo mi je 16 godina.
Tada sam mu napravila
adventski kalendar od vrećica za sendviče.
I u nekim vrećicama su bila slova
i kad ih poslije sastaviš, pisalo je: "Volim te".
Da. Bila sam tako slatka.
Ali i tako jako glupa.
Zato što su postojala dva problema.
Prvi problem.
Nakon "vol…"
Prilično je jasno kamo to vodi.
Mislim, što bi drugo moglo doći poslije?
Vol…im se izležavati?
Vol…im naručiti pizzu.
Vol…im nositi naušnicu u pupku.
A drugi problem je bio
taj da sam 9. prosinca primijetila da, ne…
Ovaj dečko nije onaj pravi.
To je bio problem, a sa 16 se to odvija brzo, ne?
Prijelaz iz: "O moj Bože, tako sam zaljubljena!"
u: "Au, tko je to?"
je neprimjetan.
I tako sam, nakon "volim",
jednostavno napisala
"Božić".
U njegovom poklonu je pisalo:
"Volim Božić."
Da.
Da, što onda? Uvijek sam to željela reći.
O, da i gotovo je.
Totalni raskid 16-godišnjakinje.
Nisi mogao poslati poruku, ali nisam mu ni odgovarala na pozive.
"Dala sam mu košaricu", rekli bi.
To sam nedavno čula. Sada to zovu "košarica".
Više ne prekidaš s nekim, nego mu daš "košaricu".
Zvuči super, zar ne?
"Košarica." Zvuči kao da ste dečka stavili u košaru.
I onda, baš kao u Crvenkapici,
na vrh stavite kariranu maramu.
I onda ga vratite njegovoj majci.
Ne, nisam to zamišljala.
Nedavno sam pročitala
da su adventski kalendari baš poput običnog kalendara. Naprava za brojanje.
I ranije,
imali ste kredom ocrtan adventski kalendar.
Dvadeset četiri linije kredom
nacrtane na zidu, a djeca su mogla svaki dan brisati po jednu.
To je bio adventski kalendar.
Djeca su zasigurno iskočila iz pernatog kreveta puna radosti
u 5 ujutro prije nego što bi krenula kopati smrznuto polje.
Možete to zamisliti danas, ne?
S ovim razmaženim malim derištima.
"Mama, kakav adventski kalendar imam ove godine?"
"Apple? Playmobil?"
"Ne, sine moj, ove godine imamo za tebe nešto vrlo posebno."
"Možeš svaki dan obrisati jednu crtu sa zida."
"Uživaj."
"Mama, mogu li barem zadržati spužvu?"
"Ne."
"I kad si već pri tome, nastavi s kuhinjskim podom."
Ali mi smo barem imali bolji adventski kalendar, zar ne?
Kad smo bili djeca, imali smo neke baš dobre.
Mislim, nije bilo ovih glupih sa slikama.
Znam da je jedna moja prijateljica imala jedan sa slikama. Jadnica.
Ali mi smo imali one s čokoladom.
Svaki dan unutra čokoladica.
Meni je to ostalo u sjećanju. To je najbolja čokolada na svijetu.
Najbolja.
Danas znam. Nije.
To je bila najodvratnija čokolada na svijetu, ne?
Ako danas kušate ponovo, pomislite: "Fuj!"
"Ima okus poput ispušne cijevi."
"Ima okus kao da je netko ostavio aluminijsku foliju na vrhu."
Takav miris ima. "Fuj, zašto?"
Mislim da je to samo nama kao djeci bilo tako dobro
jer inače čokoladu nismo dobivali.
Mislim, naši okusi još nisu bili dobro razvijeni.
Naravno da je imalo okus kao govno. Unutra je bilo nafte, zar ne?
Naravno, to je bilo u onim malim plastičnim kalupima.
Nafta od koje ste ushićeni.
Jesti naftu bilo gotovo isto kao i udisanje ljepila.
Moglo bi se reći da su djeca nekad išla na fosilna goriva.
Danas imate sve u adventskom kalendaru, zar ne?
Postoje adventski kalendari s čarapama.
S LEGO kockama, Playmobilom, s nakitom.
Kozmetikom. Zapravo su prilično dobri.
S parfemom, sa štencima, dinosaurima i…
sa seksualnim igračkama.
Znate ono s… O, da.
Ah, znate to? Dobro onda.
Tako svaki dan dobivaš novu seksualnu igračku
iza vratašca. Ali uvijek pomislim:
"Je li to doista tako cool?"
Kada se ujutro probudiš
i otvoriš oči, sa slinom na jastuku i odvratnim jutarnjim zadahom.
I prvo što učiniš: "Otvorit ću ova vratašca
i vidjeti čime bih danas trebala ugoditi svome tijelu."
Za Svetog Nikolu dobiješ čep za guzu.
Da, za Svetog Nikolu, unutra je uvijek nešto veliko.
Bojite se kalendara sa seksualnim igračkama
jer ste to vidjeli od 1. prosinca.
"O, Bože. Što je to?"
I najbolje je što znate da će svi koji su kupili ovaj kalendar
večeras utaknuti tu stvar u sebe.
Odlično iskustvo.
Dobro, ne svi. Oni koji već poznaju kalendar čekaju lubrikant.
On je iza vratašca broj osam.
A kad u obitelji imate nekoliko adventskih kalendara
onda morate biti oprezni da ih ne pomiješate.
U suprotnom ćete završiti sa: "Hej, dušo, ali taj dildo s vratašca broj 8, ah? "
"Oprosti, ali nekako boli."
"Da, dušo, to je T-Rex iz dječjeg adventskog kalendara."
"Ah, u redu, u redu. Onda ću im ga vratiti."
Nekako su mi ti kalendari seksualnih igračaka potpuno uštogljeni.
Ne znam zašto.
Možda je to nešto za pomalo čedne ljude.
Za ljude koji su u osnovi čedni, ali su i odgovorni.
Za ljude koji kažu:
"Općenito, ne volim gurati velike predmete u sebe."
"Ali, to je bilo ovdje u kalendaru."
"Kupili smo, platili…
a danas je Sveti Nikola i moramo slaviti."
"To se mora učiniti."
Nije mi to baš nešto. Ali imam prijateljicu koja čezne za tim.
Nada se kalendaru od dečka.
Neće ga sama kupiti, to mora biti dar.
Ona misli da je to super. I jednom za Božić je došao kući i rekao:
"Dušo, imam poseban adventski kalendar."
A ona je pomislila: "Napokon, to."
Rekao je: "To je ono što treba
unijeti malo raznolikosti u naš odnos
i dati malo "gasa" u naš život."
To bi bio razlog da prekinem s nekim,
ako bi upotrijebio riječ "gas".
"Htio bih dati malo gasa u našem…" Hvala, to mi je dovoljno.
A onda je već razmišljala: „Bože, što li je donio?"
"Što je to? Pokaži."
"Je li to nešto s čvorovima? Jesu li to lisice, kuglice? "
I on izvadi stvar. Adventski kalendar
s čajevima.
Da. Uzbudljivo.
Jako uzbudljivo.
"Tu su divlje mješavine."
"Luda mješavina matičnjaka i metvice."
"Ah, pet minuta kuhanja? Da, pusti me da kuham pet minuta, da. "
"O, čaj za smirenje."
„O, Bože, da. Umiri me s Earl Greyom. Daj mi Earla."
"Earl Grey?" Mora da je bio najdosadniji tip ikada.
Jedna nijansa sive.
A moja prijateljica misli: "Odlično."
"Svi si na Božić "sprže" mozak,
a sve što si ja mogu objesiti u šalicu je vrećica kamilice."
"Da, izgleda da se T-Rex mora vratiti."
No, s Božićem i odnosima uvijek je malo teško.
Mnogo je problema koji se mogu pojaviti.
Božić je, naravno, blagdan ljubavi.
To posebno govore ateisti kako bi i oni to mogli proslaviti.
I ja imam poseban odnos prema tome,
Provela sam Božić
tamo gdje su me ostavili na Badnjak.
Da.
Bilo je teško.
20 minuta sam se uspijevala ponašati kao da se ništa nije dogodilo.
Ali onda sam se slomila jecajući ispod drveta. Bilo je katastrofalno.
Možda to neki od vas shvaćaju.
To je najgori scenarij za obitelj koja, bio Božić ili ne,
ne govori o emocijama.
Moja je obitelj bila potpuno preneražena.
Brat je ustao i rekao:
"U redu, idem u kuhinju da svima napravim jaki koktel."
To je bila jedina racionalna stvar koja se dogodila.
A tata je stajao ispred mene. Znao je da mora nešto učiniti.
Stao je preda mnom, pogledao me,
snažno me udario sa strane i rekao:
"Hajde! Obično si tako snažna žena."
Mogao je tako udariti i petogodišnjaka i reći:
"Sada mi objasni teoriju relativnosti, obično si jako pametan! "
I tada sam već stvarno pomislila: "Što se događa?"
A onda je ustala moja majka i ja pomislim:
"Konačno! Ona zna što treba učiniti. Ona razumije moje emocije."
Mama ustaje, odlazi do klavira.
Ili zbog podsvjesnog impulsa ili zato što želi popraviti raspoloženje,
svira jedinu pjesmu koju zna napamet.
I to je bila pjesma "My Heart Will Go On".
"Možete li jebeno vjerovati?"
U redu, uspoređuje moj ljubavni život s potonulim Titanicom.
Da, kako prikladno, naravno.
A ja sam ležala ondje ispod drvca misleći: "Jel' vi to mene zezate?"
Plakala sam po drvcu. Moji jecaji preplavili su kuću.
Bilo je strašno.
I prema terapijskim savjetima,
pokušala sam pjesmom obraditi ovu strašnu situaciju.
O, ti tužno
O, ti mučno
Plačljivo božićno vrijeme
Dečko je izgubljen
Našao je neku drugu
I tako plačem, kako plačem, kakav jad
O, ti tužno
O, ti mučno
Plačljivo božićno vrijeme
Mama svira klavir
Tata me veselo udara
A ja plačem
Kako plačem, kakav jad
Hvala vam puno.
Već se osjećam bolje.
Tada sam zaista pomislila: "Bože moj".
Razmišljajući o Božićima kad sam bila dijete.
Jer kad si dijete Božić je uvijek divan, zar ne?
Uvijek si sretan, uvijek je super.
Ali nemojmo se zavaravati.
Kad si dijete, najvažniji dio Božića su darovi, zar ne?
Znam da zvuči pomalo nemoralno, ali da ste me pitali kao klinku:
"Što ti je važnije za Božić?
To da je Bog žrtvovao svog sina za tebe i sve ljude na svijetu?"
"Ili nova igrica Game Boy?"
Iznenadit će vas kad čujete
da sam rekla:
"Game Boy, molim."
Da, žao mi je, ali kakav dar je žrtvovanje vašeg sina?
Ne hvala, čovječe! Jeste li ludi?
To je previše apstraktno za dijete. Kad to govorite djeci, zar ne?
Dragi Bog je žrtvovao svog sina za tebe.
Čovječe! Meni je to krajnje neprikladno.
To uopće nije bilo potrebno. Ja ga čak ni ne poznajem.
Nije ni najmanje strašno što je dragi Bog dopustio da mu sin umre.
On je protjeran s neba
na neki otrcani planet gdje samo postoje poplave, potresi i prokulica.
I kao da to nije dovoljno, dopušta da bude razapet.
Kao klinac govorite: "Aha, aha".
"I to je dragi Bog."
"U redu onda, pomolit ću mu se, super stvar."
Pokloni su najvažniji
i zato su popisi želja od mene i mog brata
svakim Božićem bivali sve duži.
Ne zato što smo bili nezasitne materijalističke svinje,
nego zato što nikada nismo dobili upravo ono što smo željeli,
već uvijek nešto što je bilo samo slično.
Samo igračku s buvljaka, već korištenu igračku.
Iz današnje perspektive, super održivo. Potpuno.
Ali kao dijete, baš te briga za održivost.
Kao dijete želiš originalnu Barbie iz jebene ružičaste kutije.
A ne poljsku kopiju kojoj je netko flomasterom već nacrtao stidne dlačice.
Čak ni s voštanim trakama nisi to mogao skinuti.
I zato smo počeli pisati
vrlo precizne opise poklona na našim listama želja
jer smo mislili: "Ovaj mali Isus je pomalo glup."
Moramo vrlo precizno opisati stvari. Nismo samo napisali Barbie,
već: "Originalna Barbie iz Mattela".
"Originalno pakiranje. Ružičasta kutija. Mora biti zapečaćeno."
Jednom sam izrezala stvari iz onih božićnih kataloga koje dobivate poštom
i zalijepila ih na popis želja.
Da smo imali internet,
sve bih dodala u košaricu i odmah naručila.
Ako bi mama pitala: "Što želiš za Božić?"
"Dolazi, zazvonit će za minutu. Sređeno je. Bit će isporučeno."
Da, u redu. Možda sam poželjela nekoliko nerealnih stvari.
Sada to znam.
Na primjer, stalno sam tražila ponija do 17. godine.
Da, i sjećam se koliko je to bilo apsurdno meni kao djetetu
da ga nikad nisam dobila.
Jednostavno nisam razumjela.
Zašto ne bih mogla imati ponija?
Imamo vrt. Tako da poni može tamo pasti.
Imamo vrtnu šupu,
kosilicu možemo staviti u garažu i poni može ondje živjeti.
"Zašto ne?"
Ali nisam ga dobila.
Znam da mi je u jednom trenutku prije Božića brat rekao:
"Znam što ćeš dobiti."
Odmah sam pomislila: "Ponija?"
"U redu, nemoj mi reći."
"Koliko je veliko?"
A on je rekao:
"Ovoliko."
Pitala sam: "Kakav je osjećaj?"
A on je rekao: "Tako mekan."
Mislila sam: "O, moj Bože, Dobivam ponija. O, Bože!"
Svake noći sam zaspala sa suzama u očima.
Do Božića sam mislio da ću dobiti ponija.
A ono što sam dobila na poklon bila je…
posteljina.
S otisnutim ponijem.
Moj brat je bio podli, mali sadist.
Možda sam ga trebala ugušiti onom posteljinom.
Možda sam to i pokušala, ali ne smijem o tome govoriti.
Jako sam željela ponija. Stvarno.
I zato sam ga imala u svojoj mašti.
Zamislila sam, izmaštala, svoj život s ponijem.
Možda sam povremeno pričala nekolicini ljudi o tome.
Samo sam spomenula da imam ponija.
Kao dijete istinu nisam shvaćala baš previše ozbiljno.
Samo sam probala. A kad kažeš drugoj djeci da imaš svog, pravog konja…
to te učini jako popularnim.
Naravno da su poludjeli: "Što?" I mislila sam da je to super.
Ali shvatila sam da je to dobro
samo da bih zavarala djecu koja se poslijepodne nisu došla igrati kod mene.
Pa sam shvatila da je to najbolje reći djeci sa satova baleta.
Tu sam mogla stvarno masno lagati.
Ispričala sam im najbolje priče.
Smislila sam prelijepu boju ponijeve dlake, lijepo ime.
Vodila sam ga na turnire.
Taj poni izvodio je trikove.
Cure su poludjele.
Pratile su me uokolo. Obožavale su tlo na kojem sam stajala.
Posebno one koji su također išle jahati.
Znali su što to znači, imati vlastitog konja.
Za njih sam bila Bibi i Tina u jednom.
Sjećam se jednog popodneva, tada sam stvarno puno lagala:
"Da, tako je to s mojim ponijem," a cure: "O, Bože!"
Iza sebe sam imala pravu pratnju.
Izašli smo iz baletne dvorane. Okupila su se sva djeca
i jedna je cura dotrčala do majke:
"Mama, mama, jesi li znala da Caro ima ponija?"
Mama me pitala: "Zaista, imaš ponija?"
I osjećala sam se tako sigurnom: "Da, čovječe, tako je. Imam ponija."
A ona je upitala: "Vau! Je li to ovdje u Kölnu?"
"Da, naravno."
"Da, gdje je onda?"
Gledala sam po parkiralištu i iznad drveća ugledala krov dvorane:
"Tamo. Tamo je moj poni." A ona je rekla:
"Zaista, tvoj je konj tamo?" Rekla sam:
"Da, da, da."
A ona je rekla: "To je čudno jer je tamo teniski teren."
A ja sam rekla: "Da, poni također igra tenis!"
…također igra tenis.
Upozorenje: nikad nisam dobila ponija.
Bilo mi je teško kao djetetu.
Ali ne kad sam ja davala darove.
Ako daruješ kao klinac,
onda vam je to prilično lako, zar ne?
Kao dijete možeš pokloniti neka sranja i tvoji roditelji će se iznenaditi.
Stvarno. Možeš presaviti komad papira za mamu.
"Oh, tako je lijepo složeno. Prekrasno! "
Ne morate se čak ni truditi.
Naslikaš usranu sliku obitelji gdje svi izgledaju poput vanzemaljaca.
"Kako je lijepo."
Ali bila sam lijena čak i za slikanje.
Pa sam umjesto toga napisala bonove.
Ali na početku sam pogrešno izračunala faktore vremena i truda.
Moj prvi bon glasio je:
"Jednogodišnja pomoć u kućanskim poslovima".
Da. Moja se majka puno smijala.
I nakon jednog dana rekla sam: "Ah. Ah, pogriješila sam."
A onda sam se spustila do nečega realnog.
Zatim sam dala bon na kojem je pisalo: "Bit ću dobra jedan dan."
U stvari je pisalo: "Bit ću 'dobr' jedan dan".
Nedostajalo je "a."
To je pronađeno i u kutiji, "Bit ću 'dobr' jedan dan". Trebala bi.
Konačno, to je zapravo značilo obrnuto:
"Zdravo, mama, Bit ću dobra jedan dan u godini."
To znači da ostalih 364 dana u godini, neću biti.
U prijestupnim godinama to znači 365 dana.
To nije bio poklon, to je zapravo bila ucjena.
Ali majkama to nije važno.
Možeš im dati bilo koji bon na dar.
One misle da je sve super.
Mislim da je to jedna vrsta samozaštite.
Da si uvijek sretan.
Sve majke kažu: "Hvala, to je tako lijepo od tebe. Tako nepotrebno."
Mislim da je to samozaštita
jer postoji fenomen o kojem se premalo raspravlja.
Da, o nevoljnosti.
Postoji nešto što se naziva:
"Rodno prisutni jaz."
Rodni jaz u plaćama.
Svi znamo za to. Žene su za isti posao plaćene manje od muškaraca.
No žene i dalje dobivaju manje poklona.
Muškarci i djeca dobivaju najbolje poklone za Božić.
Zašto? Jer žene o tome razmišljaju od srpnja.
Oni ispisuju popise. Na svom telefonu imaju bilješke.
Zato djeca i muškarci dobivaju takve cool poklone
poput teleskopa ili bungee konopca.
Tečaj za oštrenje noževa ili tako nešto.
A žene ne dobivaju gotovo ništa. Kad žene nešto dobiju, to je nešto praktično.
Poput nastavka za usisavač.
To je ono što mama dobiva, nastavak za usisavač.
Čak se i ne šalim. Moja prijateljica je to dobila na poklon.
Mislim da postoje neke stvari koje se ne umotavaju u papir.
Jedna od njih je nastavak za usisavač.
Da, ali je mega-ergonomski i super praktičan.
Bože! I toaletni papir je super praktičan
ali ga ne dajem kao božićni poklon.
Usisavač…
Žene dobivaju samo praktične stvari, ako i to.
Molim vas pitajte ženu koju znate, majku
ili glavu obitelji, što su prošle godine dobile za Božić.
Kladim se da ćete čuti:
"Pa, moj mali mi je oslikao podložak za pivo."
And in the post
A poštom je stigao otvarač za boce od pružatelja usluga iz vaše banke.
Čovječe, to je ipak nešto.
To je jednostavno super.
To je tužna nepravda.
Većina žena koje poznajem
zaslužilo je košaricu punu darova.
One su, ipak, producenti cijele božićne stvari, zar ne?
Osim što u usporedbi s filmskim producentima,
ne donose sav novac kući.
Da.
One produciraju Božić.
Da postoji Oscar na kojem bi se nagrađivali Božić ili božićne zabave,
tada bi se svakoj ženi zahvalilo.
"Hvala. Bez tebe ovo ne bi bilo moguće, Margaret."
Jer one rade sve.
Ne samo što paze da svi dobiju darove.
Bez žena, pola obitelji ne bi ni znalo da je Božić.
Jer svima govore gdje će se, kako i kada slaviti.
Imam prijateljicu koja ima svoj posao, kao i troje djece.
Vidjela sam na njezinom popisu točku: "Organiziraj Božić." To je bila jedna od.
Jedna točka na jebenom popisu. "Da, učinit ću to sa strane, jebi ga."
Žene se brinu o svemu.
Zabava, ukrasi, hrana.
U međuvremenu one moraju brinuti o očuvanju mira u obitelji.
Bez njih bi se rodbina posvađala,
vjerojatno ujak s bratićem ili tako nešto.
Neprimjetno sprečavaju tučnjavu šakama dijeleći rakiju.
Cijelo to vrijeme izgledaju kao bomba.
I najveće nepriznato postignuće je naravno
da cijelo vrijeme moraju djelovati
kao da to uopće nije problem.
Zapravo vrhunac Božića ne bi trebalo biti poklanjanje,
nego odavanje počasti domaćici.
Ali nije tako, i ako se te žene usude reći:
"Ljudi, ovo je previše stresno za mene. "
"Daj, mama!"
"Poludjet ćeš."
"Daj se smiri. Opustite se, pobogu. Božić je!"
Kako god. Možda smo mi djevojke same krive, jer
prije Božića često kažemo, s trunkom panike,
nešto poput:
"Hej ti, ove godine, nećemo si ništa darivati, zar ne?"
Nećemo si ništa darivati. U početku to zvuči lako,
ali problem je u različitim definicijama riječi "ništa."
Što u ovoj rečenici točno znači "ništa"?
Činjenica je da za muškarce "ništa" znači ništa.
Ništa kao ništa. Baš ništa. Ništa kako god.
A za žene ništa je… "Ništa."
"Osim neke sitnice."
"Tako, ništa veliko,
možda neka sitnica koja izražava tvoju vječnu ljubav prema meni."
"Možda će mi krenuti suza dok odmotavam."
"Ali to je ništa."
To je drugačija definicija.
Što god. Možda je logično da postoji ta razlika među spolovima.
Prezir prema ženama ima dugu tradiciju u crkvi
a Božić se zasniva na tradicijama, zar ne?
To je samo posljedica toga.
Počelo je s činjenicom da su katolici izmislili savršenu obitelj,
bez ikakvih žena.
Zar ne? Otac, Sin, Duh Sveti.
Tri dečka. Na prvu ne zvuči osobito katolički, zar ne?
To je samo životno uređenje. Nije to ništa seksualno.
No, barem im žene ne smetaju.
Naravno, u priči o katolicizmu, ima još nekoliko žena,
ali nažalost, svi su one jadni likovi.
Sve je počelo s Evom. Uvukla nas je u duboka sranja.
Pojela je jabuku. Sve nas je izbacila iz raja.
Također biste mogli reći: "Eva je bila lukava, bila je znatiželjna."
"Gledala je dalje od nosa, nije bila poslušnica,
bila je znatiželjna."
I, koliko ja znam, Adam je također zagrizao jabuku.
Ali, to nije problem.
Da, u redu oboje su kažnjeni izbacivanjem iz raja,
ali ne, Eva je kažnjena istočnim grijehom.
I ne samo Eva, već i sve žene poslije nje.
Dakle, svi nosimo njezin grijeh.
Što znači nepodnošljivu bol tijekom poroda
i krvarenje iz genitalija svaki mjesec.
Da, čovječe, shvatile smo.
Malo pretjerano.
A možda je spolno prisutni jaz posljedično samo Božja kazna.
I ne znam, uvijek sam mislila da je moja teta puna sranja.
Moja teta je uvijek govorila:
"Nikad nisam dobila tako lijepe poklone kao moj brat", tj. moj ujak.
"Također nije morao toliko pomagati oko kuće."
A moj tata je uvijek govorio: "Jebeno sranje."
Svi smo govorili: "Da, gluposti."
Zatim smo jednom gledali neke stare slajdove s našom bakom.
Iz 60-ih, Božić s tonama šljokica.
A u prvom planu vidite mog ujaka,
sa svojim novim trkaćim biciklom, kako sija od uha do uha.
U pozadini moja teta jeca, s čokoladicom u ruci.
Stvarno. Sigurno nije bio onaj dobar s naftom.
Zapravo je teti bilo jako dobro.
Barem nije dobivala neprilične poklone.
Moj je rođak jednom za Božić pred svima
dobio epilator od naše bake.
Da budem fer prema baki, nije znala što je to.
Teta je to zamotala za moju sestričnu.
Ali, hvala Bogu, teta je svima objasnila što je to.
"Da, tek je napunila 13,
ali već ima tako duge crne dlake na nogama."
Moja baka je rekla: "Hej, kakva je to stvar za brijanje nogu?"
"Kakav je to modni novitet?"
Stvarno se pitam u kojem trenutku žena postaje baka?
Kad si baka ili djed?
Ne kad dobiješ unuke, već izgledom.
Trenutačno sam normalna. Nosim šarenu odjeću.
Ali u jednom trenutku, bit ću baka i samo ću nositi…
bež.
Da, ali ne Kim Kardashian bež, već starački bež.
Kad se to dogodi?
Mislim, u ovom trenutku još uvijek imam svoj stil, nadam se.
Ali u jednom trenutku to će prestati i tada ću se odjenuti kao baka.
Kada se to dogodi? Kako se to dogodi?
Također, najbolje je to što svaka baka u svakoj generaciji izgleda isto, zar ne?
Kad sam bila dijete, bake su izgledale potpuno isto kao i danas.
Plisirana suknja, svjetlucavi džemper i ortopedske cipele.
Točno tako.
Je li moguće da se to događa postupno?
Znate? Počnete s bež cipelama, mislite: "Ah".
"To je u mom stilu."
A onda se počinje kretati sve više i više prema gore. Možda bež hlače?
Ili je to više formalni proces? Dobijete li pismo od ministarstva?
A onda ga otvorite i kažete:
"Oh, Manfrede, vrijeme je. Sad moramo nositi bež boju."
Tada morate uzeti sve svoje šarene tenisice, kape i stvari
i predati ih.
I onda dobiješ umirovljenički prsluk za nošenje.
S dvadesetak džepova.
Ali što da radiš sa svim praznim džepovima?
Gdje dobiješ stvari koje možeš staviti u njih?
Možda dobiješ bon pa možeš otići do Müllerovih snabdjevača za starije.
Tada dobijete početni komplet za umirovljenika.
"Dakle, sadržaj džepova umirovljenika."
"Bomboni protiv kašlja."
"Istekao rok trajanja, naravno. Polovica njih bez omota."
Zatim platnena maramica i račun za kupovinu iz 2007. godine.
Ali još uvijek imate 20 praznih džepova. Što stavljate tamo?
Pa, stavljate neku umotanu hranu u svaki, naravno.
Neka vrsta hrane koju stavljate u Tupperware.
Jaja, također!
Nije da ih priroda nije već savršeno spakirala.
Zatim ih stavite u Tupperware i vadite ih samo u vlakovima.
I tamo jedete jaja.
Nedavno sam vidjela grupu starijih žena koje sjede u vlaku
i ljušte jaja.
Pomislio sam: "Bože!" Nekako više ne viđam bake.
Po mom mišljenju, starije žene,
stvarno ih uočite samo u vlaku ili u obiteljskim prilikama.
Ali kad uključite televizor?
Mijenja se svaka voditeljica starija od 40 godina.
Naravno, ima puno mladih žena u filmovima. Ali starije žene?
Instagram možete zaboraviti.
Nekako kao da su istisnute iz društva.
Nekako su jednostavno nestale.
Kao dijete, mislila sam da je to umiranje.
Da samo nekako nestaješ.
Zamišljala sam to malo drugačije.
Moja baka je uvijek obilježavala koliko sam velika na vratima.
Uvijek je govorila: "Sad si tako velika."
Zatim je objasnila: "I ja sam nekad bila viša."
Kao klinka sam mislila: "Ha? Kako to može biti?"
"Rasteš, ali se ne možeš smanjiti."
Rekla je: "Tako je. U starosti se smanjuješ, sve si manji."
Pomislila sam: "O, da?"
To mi je tada počelo okretati kotačiće u mozgu.
Pomislila sam: "Ah, to je starenje."
Starenje je stalno smanjivanje.
Baka će postajati sve manja i manja.
I u jednom trenutku, živjet će u kućici za lutke.
Potom će živjeti u LEGO kući.
Onda, kad je više nećemo moći pronaći,
usisavat ćemo: "Uh, nešto je zvecnulo."
O, ne.
Baka.
Mislila sam da si onda mrtav.
Kad te usišu.
Kad mi je baka zaista umrla.
Još uvijek u crkvi sam mislila da je lijes prevelik.
Ili je unutra nekoliko baka?
To je zadnji put da sam svjesno bila u crkvi. Kad mi je baka umrla.
Mislim, odlazak u crkvu nije svakodnevica.
Ali mislim da je Božić još uvijek…
Crkva je uvijek puna na Božić.
Inače tamo nema nikoga, čak i da nema Korone.
Ali crkva je uvijek prepuna.
Imate osjećaj da su si već u studenom rezervirali mjesto.
„Nitko ne može tu sjediti. Tu sjedi naša obitelj."
Nabijeni do krova.
Da imam predstavu
koja je do kraja godine bila prazna, ni žive duše,
ali je jednom godišnje prepuna,
Rekla bih: "Ljudi, izvest ćemo predstavu života."
"Onda će oni dolaziti svaki dan.”
"Zabavit ćemo ih, neće znati što ih je snašlo."
Ali katolička crkva je poput: "Da. Ili ne."
"Ne. Umjesto toga neka djeca izvedu predstavu, koja je preduga."
"Koju svi već znaju."
"I svi trebaju govoriti potpuno tiho."
"U sobi s previsokim stropovima."
"I svi bi trebali biti leđima okrenuti publici."
A onda ćemo za čitanje dobiti nježne žene s drskom kratkom frizurom.
Glasno će pročitati nježan tekst. Iz Biblije, gdje pomislite da:
"Čak i najbolja knjiga na svijetu zvuči usrano, ako tako čitaš. "
"U one dane
izađe naredba cara Augusta,
da se provede popis svega svijeta.
Bijaše to prvi popis
izvršen za Kvirinijeva upravljanja Sirijom."
Ne.
A onda taj svećenik, stalno ste toga svjesni
da mrzi djecu.
On mrzi djecu. On se samo pretvara.
Volio bi izbaciti Finn-Friedricha iz prvog reda.
Jer prekida propovijed
i udara susjeda po glavi pjesmaricom.
On to ne može učiniti jer mora reći:
"Božić je o čudu poroda i ljubavi prema djetetu!"
"Neka maleni dođu k meni!"
Ali volio bi zgrabiti Fin-Friedricha i reći:
„Začepi usta, dečko. Ili ću te udariti svijećnjakom."
"Ako nisi tiho,
doći će Krampus i zabiti ti dugačke igle u oči."
Naravno…
U katoličkoj crkvi jednostavno morate biti zahvalni što svećenik mrzi samo djecu.
To je manje od dva zla.
Naravno…
Iznenađenje!
Ljudi baš i ne vole ići u crkvu, jer cijela božićna priča
nije više relevantna za naše živote.
Sjedite tamo kao mlada osoba i mislite:
"Što se, dovraga, događa?"
Mislim, da se božićna priča odvija danas,
tada bi sve bilo potpuno drugačije.
Mislim, počinje s rađanjem.
Marija i Bog vjerojatno bi se upoznali na Tinderu.
Pretpostavljam.
Sve bi bilo drugačije.
Kao da bi Josip i Marija spavali u staji. Nema šanse!
Prijavili bi se u neko cool potkrovlje s Airbnba
u potpuno gentrificiranom središtu Betlehema. To je jasno.
Naravno.
Kao da ne bi provjerili štalu na internetu:
"Samo jedna zvjezdica? Ne. Apsolutno nema šanse."
Kao da bi tri mudraca
osobno prešli cijeli taj put samo da bi donijeli darove.
Poslali bi nešto s Amazona, zar ne?
Već zapakirano kao poklon.
Tamo gdje plaćate 79,80 € naknade
samo da ih spakiraju u te usrane vrećice.
To je doista najlakši način za reći: "Imam novca i nije me briga za tebe."
Tako bi to bilo. Bolje je pokloniti bilo kakvo sranje, zar ne?
Imamo šalu, tajni Djed Mraz, ja i moji prijatelji.
Šala tajni Djed Mraz je isto što i običan Djed Mraz,
osim što zapravo priznajete kako su darovi usrani.
To činimo svake godine prije Božića,
ali nažalost, dan prije Badnjaka.
Što znači da se ne mogu baš dobro sjetiti nekih Božićnih večeri.
Zato što sam na Badnjak uvijek tako jako mamurna.
Ne mogu se sjetiti.
Ali 23. se uvijek moramo našaliti s tajnim Djedom
jer je to jedino vrijeme da su svi u Kölnu.
Danas neki žive u Kini, Hamburgu ili Bog zna gdje.
Tako da možemo samo tada.
U jednom trenutku je eskaliralo.
Počeli smo prije 20-ak godina.
Bilo nas je šestero i tajnog Djeda smo radili kod kuće.
Zatim s godinama,
bilo je sve više ljudi. S vremenom je sve više eskaliralo.
Došlo je do toga da nas više nitko nije htio ugostiti kod kuće.
"Čovječe, ne mogu ponovno obnavljati pod. Prošle je godine bilo grozno."
A onda smo u jednom trenutku počeli 23. iznajmljivati lokaciju.
Da bismo imali drvce. Uskoro smo dobili vratare, raspored
i to je postao stalni događaj, s pozivnicama.
Imali smo timove za ukrašavanje drvca i raskićivanje.
Bilo je kazni ako ste zaboravili svog tajnog Djeda.
Onda bi se stvarno napili.
Tako bi se napili. Svaki put sam znala da će Božić biti pakao.
Morala sam to odvojiti.
Morala sam pokušati uhvatiti korak s tom količinom alkohola.
Ali nisam bila sposobna.
Ima ljudi koji piju vodu između.
Piju vodu. Kakvi psihići! Kako to rade?
Kako se možeš tako kontrolirati?
Nakon svakog alkoholnog pića. "Voda."
"Uvijek radim tako, pivo pa voda."
Vau. Uvijek sam to pokušavala.
Uvijek sam mislila: "OK, sad ću piti vodu."
"Svakako ću piti vodu."
Onda ustanem da uzmem malo: "Voda, voda,"
i dok sam stajala ondje: "Pivo! Jebi ga."
Zatim…
Zatim, u nekom trenutku, slušamo Rage Against The Machine
a tu je i razuzdano plesanje.
Tada svi uokolo skaču,
sve se lomi pa i ti završiš ozlijeđen.
Bilo je Božića gdje sam sjedila s crnim okom,
a moj brat s velikom kvrgom na čelu.
Sjedeći nasuprot naše bake za stolom i baka gleda i kaže:
"Jeste li se tukli? I to na Božić!"
A mi kažemo: "Da, jučer smo oboje pali."
Svi mi, svi moji prijatelji, uvijek smo jako mamurni na Badnjak.
Zato smo napravili našu verziju poznate božićne pjesme.
Kao i svake godine
Još jednom se dogodilo
Koljena na podu
Povraćotina mi visi s brade
Jedva se krećem
Jedva podnosim bol
Puzim na sve četiri
Cijelim putem kroz kuću
Roditelji veselo čekaju
Guska je potpuno pečena
Nastavit ću piti
Do sljedeće godine
I vi to možete.
Ali…
Pijenje na Božić ili netom prije, naravno, samo je vrhunac.
Naravno, počinje puno, puno ranije.
Moraš se cijelo blagdansko vrijeme opijati na božićnim štandovima.
Svaki debil želi poći s tobom na božićne štandove.
"Moramo ići na božićne štandove,
doista moramo." Odjednom si u stresu od dogovora.
Jer svi žele ići s tobom na štandove.
To je društveni pritisak.
"Moramo to učiniti prije Božića. Moramo na štandove!"
U Kölnu, kad ljudi kažu: "Hajde, idemo na božićne štandove."
Tada morate pitati: "Koje?"
Imamo stotine božićnih štandova u Kölnu.
Više je božićnih štandova nego parkirnih mjesta u Kölnu.
Tamo piješ puno kuhanog vina.
Tko je to zapravo izmislio?
Stojiš tamo na hladnoći
sa svojom šalicom
i s prvim gutljajem, odmah opečeš usta.
Jezik ti je utrnuo, što nije loše.
Čim se stvar ohladi za jedan stupanj
tada ima okus poput hladnih nogu.
Ima isti okus kao i osjećaj mamurluka sljedeći dan.
Dakle, polako, imate taj okus u ustima.
Onda već stojim tamo s tom poluhladnom stvari: "Fuj".
Zatim, nakon samo dvije sekunde, netko dolazi iz grupe i kaže:
"Još jedna runda, da? Donijet ću još jednu rundu. Dajte mi vaše šalice."
Stojiš i misliš: "Jebote. Ovaj je kao utjerivač dugova."
"Hajde, hajde."
Zato što želi vratiti jebeni depozit.
Jednom sam svoju bacila u snijeg.
Izgledalo je kao da sam bacila krv u snijeg: "Sve u redu?"
"Da."
Ili moraš eksirati to sranje.
Bog nije imao namjeru da se kuhano vino pije na eks.
Zato ga je i stvorio jako vrućim.
Naravno da se tada napijete od kuhanog vina.
Što je doista odvratna vrsta pijanstva.
Uvijek primijetim kad sam previše popila
kad pomislim: "Mogla bih sad otići na malo ljigavih gljiva s češnjakom."
Ostatak godine ne bih ni pomislila na njih.
Ali na božićnom štandu: "Oh, gljive s češnjakom."
Zar ne?
Ili kad popiješ dovoljno kuhanog vina, onda ja polako počinjem
misliti da su sva sranja na štandovima stvarno cool.
Misliš da je zapravo sve jako lijepo.
"Prelijepo je."
"Vau. Sve je od filca."
Filc. Ostatak godine nisam ni primijetila filc,
ali na božićnom štandu: "Filc. Oh".
"I cipele od filca, nevjerojatno."
Sve je puno tričarija.
Kupiš ih i onda samo leže po kući.
Mislite: "Super, sve mi to treba."
Takva je nekad bila kućna kupovina.
Ne znam kako to rade,
ali kad tako nešto vidiš, kažeš:
"Hej, nema šanse!"
Nema razloga zašto bih ikada
trebala kupiti odstranjivač mucica.
Ali onda gledaš deset minuta i pomisliš: "Treba mi ta stvar."
Moram spržiti svoje mucice. Sve.
Isto tako je na božićnim štandovima: "To mi treba."
Ali zapravo, stvarno mi treba.
Dekoracija s božićnog štanda.
Osobno sam ovisnik o tome ako želim da sve bude svečano.
Ne mogu to učiniti sama. Ne ide.
Mogu gledati Pintrest koliko god želim, ali ne ide mi.
Znam da ima ljudi koji to mogu.
Postoje ljudi kojima samo date pištolj za vruće ljepilo,
par osušenih listova i malo materijala
i izrađuju, ne, nekako smotaju cvjetne ukrase.
Mislite da će fotograf iz serije Prelijepi domovi biti ovdje za sekundu
i napraviti priču na 8 stranica za Vogue.
Čovječe! O čemu se radi?
Zadnje što sam smotala od osušenog lišća definitivno nije bilo legalno.
Izgleda tako usrano kada ja ukrašavam.
Stvarno. Kod mene
to uvijek izgleda kao ukras, koji je bio lijep, ali je pao sa stola.
I netko je to pomeo.
Kao kad ljudi prolaze i govore:
"Hej, šefe, trebali biste ovo pogledati."
"Svijeća i pero. Što se ovdje dogodilo?"
Ili poput igre Crne priče, znate to?
Svijeća i pero leže na podu. Što se dogodilo?
Je li došlo do provale? Ili do eksplozije?
Ne, Caro se bavila dekoriranjem. Ah, cool.
U jednom trenutku sam nazvala majku i rekla joj:
"Mama, uopće ne mogu ništa ukrasiti."
Mama mi je rekla: "Da, to je super."
"Kako?"
"Mislim, dobro je što postoje stvari koje ne možeš učiniti."
"Da, super."
"Ne, to je dobra osobina."
"Moći reći da postoji nešto što ne možeš učiniti. To je dobro."
Ne možeš to činiti prečesto,
inače zvuči kao da skupljaš komplimente.
Baš kao u školi, svi su imali prijatelja poput:
"O, Bože, definitivno sam dobio 1. Oh, zar još jednom 5?"
"Oh, God."
Tako mi uvijek za Božić daju kolačiće.
Uvijek dobivam kolačiće.
Gdje već možete vidjeti, vau, to su super dobri kolačići.
I onda shvatiš da je osoba koja ti ih je dala
samo želi čuti kako su dobri.
Uvijek ih dobijem uz rečenicu:
"Da, ali ove godine, ispali su jako loše."
"Ispali su loše." Misliš?
"Tko je dobio kolačiće koji su dobro ispali?"
Prije svega, kako bi kolačići mogli ispasti loše?
To su masti i šećer. Uvijek je ukusno.
Ne možete kombinirati masti i šećer
tako da imaju loš okus.
Zato su uvijek na vrhu, kad zagrizete kolačić:
"O, slasno."
Da, naravno da je ukusno.
To je kolačić. Što bi drugo bio, magnetski?
Što ste mislili?
Kolačići!
Uvijek uzmem sve kolačiće koje dobijem, Dobijem ih mnogo,
i stavljam ih na velik tanjur s kolačima.
Tada ljudi uvijek pitaju: "Jesi li ih sama ispekla?"
Odjednom sam počela govoriti: "Aha."
"S mojim ponijem."
"Moj poni i ja pečemo sve ove kolačiće."
"Nema problema. Radimo to svake godine." Uigran tim.
Problem je kad imaš nekoga tko je alergičan
a oni pitaju: "Jesu li s orasima?"
"Da."
"Da, vjerojatno nisu."
"Probaj i pitaj me za deset minuta…
ako si još živ."
No, hrana je za Božić iznimno važna, zar ne?
Sva božićna hrana je vrhunska.
Za svakoga mora biti najbolja hrana na svijetu.
Postoje samo dva tabora.
Prvi je tim "Kobasica i salata od krumpira."
Drugi je tim "Mrtva ptica."
Guska, patka ili pura.
Sove. I što još sve ne.
Kao klinka bih sigurno bila tim "Salata od krumpira"
jer bi to bilo brže spremljeno.
Za djecu je to jebena gnjavaža.
Taj prokleto dugačak obrok. Koji vrag?
Na Božić, kad ste već bili u crkvi,
Želite poklone. Godinama na Božić, ovo šopanje.
Obično tjestenina i umak, ili umak i tjestenina.
Za Božić sjedite tri sata za stolom.
Uvijek smo imali ostatke.
U redu, to nismo nazvali ostacima hrane. Rekli smo, "raclette." Imali smo raclette.
Genijalnost moje majke, nije morala ništa pripremati,
samo je rastvorila otvorene pakete.
Mučenje nas djece bilo je to što bi prošla vječnost prije nego što bi tata bio sit.
Zato što je uvijek govorio: "Ovo nije ništa osobito."
Kad bi otac rekao:
"Ovo nije ništa osobito," mislio je da to nije meso. Bez mesa.
Naravno u racletteu su samo salama, šunka itd.
Nije nikakvo pravo meso.
Kao klinac, već ste siti nakon pola komada topljenog sira.
Sjediš tamo za stolom sa svojim oznojenim licem, tresući se:
"Kada možemo otvoriti darove?"
Ali moraš pričekati dok ti se otac ne nasiti.
Već ste prošli kroz 24 vratašca adventskog kalendara.
Zatim moraš sjediti dok otac ne učini da 24 male tave nestanu.
Na Božić uvijek igramo igre nakon jela.
To je postalo tradicija u posljednjih nekoliko godina.
Uvijek igramo jednu igru.
Zvuči pomalo čudno, ali…
Zove se: "Glavni aduti tvoje majke."
To je nešto poput glavnih aduta, ali se igra s majkama.
Morate nadmašiti jedno drugo
u smislu težine, kose i broja djece bez nadzora.
Uvijek postoje izrazi "Tvoja mama" i onda se svi moraju odlučiti
tko ima najsmješniji izraz, a ti ga možeš upotrijebiti da pobijediš.
Igra sama po sebi zapravo i nije tako cool.
No, brat i ja smo se smijali
načinu na koji su naši roditelji čitali ove izraze.
Kad god bi otac pročitao njegove fraze,
gledao bi ravno u mog brata da vidi je li bilo smiješno.
Zato što ponekad ne razumije šalu.
Sjedi tamo za Božić i kaže:
"Tvoju majku češće udaraju nego vrata centra za zapošljavanje."
"Je li bilo dobro?"
"Dobro."
Ni moja majka to nije shvatila.
Čitala ih je pomalo poput oduševljene žene u crkvi.
Ona čita ovako:
"Tvoja mama sere na tepih,
zabada slane štapiće i kaže da jež sada živi ovdje."
Ovo je previše.
Nisi tako često kod svojih roditelja kao nekada.
Međutim, prije par godina,
neko vrijeme sam živjela kod svojih roditelja, zbog "situacije." I…
Bila sam prestravljena zbog toga
jer sam mislila da ćemo se potući, bit će gadno.
Zapravo je bilo prekrasno. Bilo je odlično.
Imala sam vremena za sebe, zajedno smo doručkovali.
Sjediš na istom mjestu kao kad si bio klinac.
Bilo je pet različitih vrsta kobasice.
Ponekad sam otvarala hladnjak samo da prebrojim kobasice.
Nijedna nije bila otkinuta, nijedna nije nastala. Ništa.
To je samo po sebi bilo fascinantno.
Sve su mi stvari bile oprane, ispeglane i sašivene.
Sva moja gornja odjeća ima rupe. To je tako kako je.
Jedva čekam da mi netko doda škare
kad etiketa svrbi.
U jednom trenutku izgubim živce
i onda sve poderem na komadiće.
I moja je majka sve sašila.
Ali bilo je i trenutaka kad sam shvatila:
"Ah, da."
"Zaista smo ih dugo ostavili same."
Na primjer, jednom sam se htjela okupati.
To je bilo na prvom katu i upravo sam pustila vodu za kupanje.
Moja majka je to čula odozdo i potrčala gore, vrišteći:
"Želiš li se okupati? Želiš li se okupati? Oprosti, ne možeš."
A ja sam pitala: "Da? Zašto ne?"
A ona je ušla: "Ne možeš se kupati."
"Ne možeš se okupati. Voda je prehladna."
"Tata je to tako postavio."
"Možeš se samo tuširati, ne možeš se okupati."
Zbog ovoga, moram reći,
bila sam potpuno zbunjena,
jer su par godina ranije,
moji roditelji prešli na geotermalnu energiju.
Mnogo su novca potrošili za to geotermalno grijanje.
Moj tata je to riješio, izračunao je.
Čim moji roditelji navrše 90 godina,
tada će se to konačno isplatiti.
Čak znam i kako je to sagrađeno. Došla je bušilica.
Mislila sam da će bušiti do dinosaura. Koji vrag?
Izbušili su rupu u prednjem vrtu.
Nisam stručnjak za geologiju ili grijanje
ali sam shvatila da geotermalno
znači da buše do jebene zemljine jezgre.
Za mene, geotermalno grijanje znači da roditelji neograničeno koriste lavu.
Voda im doslovno ključa cijelo vrijeme.
Zašto ga, dovraga, to ne koristiti?
Ne, moj otac je saznao da možeš uštedjeti nekoliko centi
ako se to malo zavrne.
Ostala sam zapanjena.
Stajala sam ispred majke i rekla: "Čekaj malo."
"Ali ti se jako voliš kupati."
"Ne možeš se okupati? Ali ti voliš kupke!"
Moja majka je kraljica kupki.
Zaista, kad sam bila dijete, uvijek se kupala.
A ona je rekla:
"Pa, kad se želim okupati, uzmem veliki lonac za tjesteninu."
"Onda skuham malo vode."
Kažem: "A onda se jebeno stepenicama popneš s loncem kipuće vode?"
"Kupate se kao i oni tijekom rata?"
Kakva je to suluda situacija?
"Ne možeš. Tvoj tata je to tako postavio."
A onda, tata čuje naš razgovor.
Čujem ga kako viče:
"Da, da, u redu je, prilagodit ću to!" Ali ljutito.
Moj tata je bio bijesan.
Ali na koga? Na nas? Na samog sebe? Zašto je bio toliko ljut?
To je tako ludo.
Misliš: "Vau, roditelji su mi tako čudni."
"Volim ih, ali čudni su."
Tako mi je smiješno. No, kao tinejdžerici bilo mi je neugodno.
Cijela obitelj tjera vas na razmišljanje: "O, Bože. Svi ste tako čudni."
Kako starite, mislite:
"Bože moj. Tako ste čudni."
"Vi ste čudaci, ali ste moji čudaci. Nekako je super."
Zato u svakoj obitelji postoje čudne tradicije.
Ali kod nas je, na primjer, ovako.
Kad postavljamo jaslice, slažemo ih 6. prosinca.
Onda samo tamo leži, ta štalica.
Ali za nas Isus još nije rođen.
Jer naravno da još nije baš 24. Vrlo smo logični.
Stoga, dok se ne rodi, Isus leži iza jaslica.
Druge bebe leže u maternici, ali on je u stražnjem dijelu prašnjavog ormarića.
I u jednom trenutku, dogodilo se ono što se moralo dogoditi.
Isusa nije bilo.
Isusa nije bilo. Ne znam je li ga mačka pojela ili nešto slično.
Ili da smo ga usisali? Oh! On je s bakom na nebu.
Ne znam kuda je nestao.
Kako god, mi smo ga, naravno, morali zamijeniti.
Ne možeš imati prazne jaslice na Božić.
Koliko bi to bilo jezivo?
Netko mora biti Isus!
A onda smo tamo počeli stavljati figure igračaka.
Jedne godine bio je Playmobil radnik.
Stvarno cool. Imao je brkove, a u ruci lopatu.
Jednom sam uspjela to riješiti s Polly Pocket.
Više raznolikosti u Isusovom sektoru.
Zatim nilski konj iz Kinder jaja. I to je bilo dobro.
Onda smo jednom sletjeli sa superjunacima.
Teško je ići Isusovim stopama.
Morate imati nešto za ponuditi.
To je definitivno bio posao za Batmana.
Batman je bio Isus tri godine.
Mislim, hajde. Gotham, Betlehem koja je razlika?
I to je nekako više u Isusovom duhu, ta raznolikost.
Svatko može širiti Isusovu poruku. Poruku ljubavi.
Zašto ne Batman? Za mene je to Božić.
Ne te stare priče iz Biblije,
nego ono što doživljavate s prijateljima i svojim čudacima kod kuće.
Svatko ima svoj poseban trenutak.
Božić je za svakoga drugačiji.
Nema veze ako se za Božić završite ispod stola.
Ili ako svojoj djeci darujete jeftine poljske Barbike.
Ili ako smeđi jež živi u vašem domu na tepihu.
Za mene je Božić samo kad Batman leži u jaslicama.
Tiha noć
Sveta noć
Batman se smije Božjem Sinu
Isus leži negdje iza ormara
Tamo gdje ga više nitko nije pronašao
Batman spasitelj je ovdje
Tiha noć
Sveta noć
Domaći kolačići
U ormaru neko sranje od filca
Dah ti smrdi na gljive s češnjakom
Samo ne otvaraj usta
Sretan Božić! To je to ljudi. Sretno se vratite kući!
Drago mi je što ste ovdje, uživajte u slavlju!
Poklonite si nešto lijepo!
Popijte nešto dobro!
Tiha noć
Sveta noć
Nadam se da ste se svi zabavili
Sada izađite i lijepo se provedite
Sjeti se da mali Isus može vidjeti sve
Narode, predstava je gotova
Ja ću jahati na svom poniju kući
Sretan Božić!
Hvala!
Prijevod titlova: Ana Maretić