Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Nagyon köszönöm!
Köszönöm.
Köszönöm, mindenkinek!
Köszöntelek benneteket! Jó, hogy eljöttetek.
Ráadásul pont a karácsonyi időszak kellős közepén.
Ezt igazán nagyra értékelem.
Lehetnétek
valami karácsonyi buliban is,
máris a saját hányásotokban fetrengve. De nem,
ti ehelyett eljöttetek miattam a templomba.
Béke legyen veletek!
Nem mintha…
Szerintem ez a karácsony előtti időszak igazán különleges. Nem?
Olyan más. Különleges keveréke
a visszaemlékezésnek és a lestrapáltságnak.
Lestrapáljuk magunkat még a visszaemlékezés miatt is.
Saját magunkat büntetjük ezzel.
Ott van bennünk az az érzés,
hogy „be kell fejeznem karácsony előtt. Kész kell lennie!
Nem, azt is meg kell csinálni karácsony előtt! Azzal is végezni kell.”
Végig kell menni a listáinkon, de a konfliktusainkon is.
El kell intézni még karácsony előtt.
Mintha a világnak vége lenne karácsony után.
El kell intézni mindent.
A nagybátyám kereskedő. Mindig megkapja,
hogy: „Takarítsd ki a mosdót! De karácsony előtt!”
Mire ő: „Jó, persze, karácsony előtt, csak nem ebben az évben.”
De azért ugye különleges ez az időszak, ez a várakozás?
Hogy jól elnyújthassuk ezt a várakozást,
ott vannak nekünk az adventi kalendáriumok.
Az ember kiborulhat mindennap egy kicsit, és így nem egyszerre zúdul rá.
Szépen el lehet osztani. Manapság
elképesztő, mennyi adventi kalendárium létezik.
Ti szoktatok ilyeneket készíteni? Készítettetek már valaha ilyet?
Vannak, akik már augusztusban nekilátnak. De nem árulják ám el.
Nem ám! Csak karácsony előtt, de így:
„Ja, igen. Persze, az egész családnak készítettem.”
A gyerekeknek, a szülőknek, de még a kutyának is.
Te meg: „Miféle pszichopata az ilyen?!”
Ami érthető is… Á, már van is, aki felrakta a kezét. Erről van szó.
Mindenesetre, ha az ember a párjának készít ilyet, az valahol nagyon kedves.
De ha készítünk is ilyet, legfeljebb a kapcsolat első évében.
Az köztudott, hogy az első hét kis ajtóhoz
még aranyos ötleteink lehetnek.
Úgy érezzük: „Milyen klassz barátnő vagyok!
Szuper kreatív ötleteim vannak.”
Aztán a hetedik ajtócska után…
Kezd egyre nehezebb lenni.
Ott már azt gondoljuk: „Na igen.
Picsába, jó lesz egy Hanuta nápolyi.
Meg még egy.”
Ja, mogyoróallergiája van. Mindegy, még egyet!
Egyszer volt egy barátom. Akkor még csak 16 éves voltam.
Készítettem a barátomnak
egy adventi kalendáriumot uzsonnás zacskókból.
Voltak olyan zacskók, amelyekbe betűket tettem,
amiket később összeolvasva kijött az, hogy „Szeretlek!”.
Igen. Ez olyan édes volt!
Ugyanakkor nagyon hülye ötlet is.
Mert hát adódott két probléma.
Először is:
Az után, hogy „Szere…”
Elég egyértelmű volt, hogy mi következik.
Mi más jöhetett volna ezek után a betűk után?
Szere… lni kellene a fotelt?
Szere… ncsére van pizza.
Szere… tnék egy köldökpiercinget.
Második probléma:
Úgy december kilencedike körül rájöttem, hogy á…
Ez a srác mégsem az igazi.
Ez elég nagy gond volt. És az ilyesmi gyorsan történik 16 évesen, nem?
Az átmenet abból, hogy: „Istenem totál odavagyok érte!”
abba, hogy: „Ez meg ki?”,
szinte észrevehetetlen.
Így hát a „Szere…” után
azt írtam, hogy:
„Szeretem a karácsonyt”.
Az ajándékában ez állt:
„Szeretem a karácsonyt.”
Igen.
Miért is ne? Mindig is ki akartam mondani.
Ja, és mellesleg vége.
Sima, 16 éves szakítás.
Nem lehetett üzenetet küldeni, de nem vettem fel a telefonját.
„Ejtettem”, ahogy ma mondanánk.
Hallom ezt manapság, ma így megy: ejtenek.
Már nem „szakítani” szokás, hanem „ejteni”.
Menőbbnek hangzik, nem?
„Ejtettem.” Mintha betettem volna egy kosárba,
aztán, mint Piroska,
ráteszek egy kockás konyharuhát,
és leteszem az anyja háza előtt.
Nem, én nem így képzeltem el.
Olvastam nemrég,
hogy az adventi kalendárium olyan, mint a sima naptár. Segít számolni.
Korábban
krétavonalakat rajzoltak adventi kalendáriumnak.
Huszonnégy krétavonalat
rajzoltak a falra, és a gyerekek mindennap letörölhettek egyet.
Ez volt az adventi kalendárium.
A gyerekek biztos majd kiugrottak örömükben a pihe-puha ágyikójukból,
hajnali öt órakor, mielőtt nekiindultak volna felásni a fagyott szántót.
El tudjátok ezt képzelni ma?
A mai kis elkényeztetett porontyokkal?
„Anyu, milyen adventi kalendáriumot kapok idén?
Apple-t? Playmobilt?”
„Nem, fiam, idén valami igazán különlegeset kapsz.
Mindennap letörölhetsz egy csíkot a falról.
Szívesen.”
„Legalább megtarthatom a szivacsot?”
„Nem!
De ha már fogod, feltörölheted az egész konyha padlóját is vele.”
De nekünk legalább jobb adventi kalendáriumaink voltak, nem?
Amikor mi voltunk gyerekek, egész klasszak voltak.
Nem voltak ezek a vacakok, amikben csak képek vannak.
Egyik barátom pont most kapott egy ilyen képeset. Szegénykém.
A mieinkben még csoki volt.
Minden napra egy pici csoki volt benne.
Nekem ez úgy égett bele az agyamba, hogy az volt a világ legfinomabb csokija.
A leges-legjobb.
Ma persze már tudom, hogy nem.
A világ leghitványabb csokija volt, nem?
Aki ma újra megkóstolja, azt mondja: „Fúj!
Ennek kipufogócsőíze van.
Mintha rajta hagyták volna a fóliát.”.
Olyan volt a szaga „Fúj! Miért?!”
Szerintem csak azért éreztük olyan jóízűnek gyerekként,
mert sosem kaptunk csokit.
Nem is voltak elég fejlettek az ízlelőbimbóink.
Persze, hogy elég vacak íze volt. Hiszen kőolajszármazék volt benne.
Az van ezekben a pici műanyag öntőformákban.
Ezektől a kőolajszármazékoktól el lehet szállni.
Pont olyan, mintha ragasztót szipuznánk.
Mondhatjuk, hogy a gyerekek kőolajszármazékokkal mentek.
Ma persze már mindenből csinálnak adventi kalendáriumot.
Vannak, amiben zokni van,
van, amiben LEGO, Playmobil, vagy ékszer.
Vagy mindenféle cicomák. Azok egész jók.
Vagy parfümök, kiskutyák, dinoszauruszok, vagy…
szexjátékok.
Ismeritek ezeket a… Aha, igen.
Ugye, hogy ismeritek? Jól van.
Minden egyes nap egy újabb kis szexjáték
lesz az ajtócska mögött. Eltűnődtem:
„Vajon ez tényleg olyan menő dolog?”
Az ember első dolga, amikor felkel reggel,
és kinyitja a szemét, még nyálas a párna, meg ott van az a rettenetes szájszag,
és rögtön odamegy: „Na, kinyitom ezt az ajtócskát,
lássuk, ma mivel kényeztessem a testemet!”.
És Mikulás napjára fenékdugót kapsz.
Igen, Mikuláskor mindig valami nagy van benne.
Félsz a szexjáték adventi kalendáriumtól,
mert ezt látod december 1. óta.
„Atyám! Ez meg mi?”
A legjobb az egészben, hogy tudod, hogy mindenki, aki ilyen kalendáriumot vett,
ma este feldugja ezt az izét magának.
Akkora egy élmény!
Na jó, nem mindenki. Akik már ismerik a kalendáriumot, megvárják a síkosítót.
Az először a nyolcas ajtó mögött lesz.
Ráadásul ha több adventi kalendárium is van a családban,
akkor vigyázni kell, hogy nehogy összekeveredjenek.
Különben az ember úgy jár, hogy: „Drágám, tudod, volt ez a dildó a nyolcas ablakban.
Tudod, kicsit mintha fájna.”
„Ja, drágám, az a T-Rex a gyerekek kalendáriumából.”
„Ja? Jó. Akkor megyek, és visszaadom nekik.”
Nekem ezek a szexjátékos kalendáriumok olyan fülledtnek tűnnek.
Nem is tudom, miért.
Lehet, hogy ez kicsit prűdebb embereknek van.
Olyanoknak, akik alapvetően prűdek, de felelősségteljesek is.
Olyanoknak, akik úgy vannak vele, hogy:
„Általában nem szeretek nagy tárgyakat feldugni,
de hát, ha már itt volt a kalendáriumban…
Megvettük, pénz adtunk ki érte…
Ráadásul ma van Mikulás napja, ünnepelni kell.
Nincs más hátra, meg kell tenni!”
Ez nem az én asztalom. De van egy barátnőm, aki igazán vágyik az ilyesmire.
Reménykedik, hogy kap egyet a pasijától. Ő nem veszi meg, ajándéknak kell lennie.
Szerinte ez fantasztikus dolog. Aztán egy karácsonykor ezzel jön haza a pasi:
„Drágám, hoztam egy különleges adventi naptárat.”
Mire a lány: „Na végre!”
A srác: „Pont erre van szükségünk,
hogy kicsit feldobjuk a kapcsolatunkat,
kell egy kis nafta az életünkbe.”
Nálam ez szakítási ok lenne egyébként,
ha valaki a „nafta” szót használná.
„Kéne egy kis nafta a mi…” Köszönöm, nekem ennyi pont elég is lesz.
Szóval, a barátnőm már tűkön ült, hogy: „Istenem, vajon mit hozott?
Mi lehet az? Ki vele!
Vajon csomók vannak rajta? Bilincseket hozott? Valami golyósat?
A pasi előveszi, és az nem más mint, egy adventi kalendárium
teákkal.
Igen! Ez aztán izgalmas!
Micsoda izgalom!
„Ezek a vad keverékek!
Őrületes citrom balzsamos borsmentával.
Hah, öt percig kell áztatni? Igen, áztass öt percig, igen!
Ó, a nyugtató tea!”
Ó, igen, istenem! Csináld az Earl Greyjel! Gyerünk Earl!”
Méghogy „Earl Grey”? Szerintem a legunalmasabb alak lehetett a világon.
Grey azt jelenti, Szürke, de csak egyetlen árnyalattal.
Mire a barátnőm: „Csúcs!
Mindenki szétkeféli az agyát karácsonykor,
erre én mit lógathatok a kelyhembe? Csak filteres kamillát?”
„Jó, úgy tűnik a T-Rex visszamehet oda, ahol volt.”
Karácsonykor mindig kicsit nehezebben kezeljük a kapcsolatainkat.
Ilyenkor sok probléma felszínre kerülhet.
De, persze, a karácsony a szeretet ünnepe.
Főleg az ateisták hangoztatják ezt, hogy ők is ünnepelhessék.
Nekem is igazán különleges a karácsonyhoz fűző viszonyom,
mert volt egy olyan karácsonyom,
amikor szenteste ejtettek.
Úgy bizony.
Na az… durva volt.
Húsz percig sikerült úgy tennem, mintha mi sem történt volna.
De aztán összetörtem, és zokogni kezdtem a fa alatt. Katasztrofális volt.
Talán tudjátok, milyen érzés.
Karácsony, vagy nem, ez a legrosszabb, ami egy családdal történhet,
akik nem beszélnek érzelmekről.
A családom teljesen kiborult.
A bátyám felállt, és azt mondta:
„Na jó. Én készítek mindenkinek egy Moscow Mule koktélt.”
Ez volt az egyetlen észszerű dolog, ami történt.
Apám odaállt elém, tudta, hogy tennie kell valamit.
Elém állt, rám nézett,
rám ripakodott, és jól oldalba vágott, azzal, hogy:
„Ugyan már! Általában olyan erős csaj vagy!”
Ezzel az erővel egy ötévest is megüthetett volna ugyanígy, azzal, hogy:
„Na, magyarázd már el a relativitás elvét, mert általában olyan okos vagy!”
Mire én: „Mi a fene történik?”
Aztán anyukám is felállt, én meg azt hittem:
„Na végre! Majd ő tudja, mit kell tenni. Ő megérti az érzelmeimet.”
Anyukám felállt, és odament a zongorához.
Vagy a tudatalattijától vezérelve, vagy, mert fel akarta dobni a hangulatot,
eljátszotta az egyetlen dalt, amit kívülről tudott.
A My Heart Will Go On című dalt.
„Ugye csak viccelsz, baszki?”
Szóval szerinte a szerelmi életem olyan, mint a süllyedő Titanic.
Persze, milyen találó!
Ott feküdtem a fa alatt, szenvedve, hogy: „Ez most vicc?”.
Telesírtam a fát. A zokogásom elárasztotta az egész házat.
Olyan szörnyű volt!
És hallgatva a terápiás javaslatra,
próbáltam ezt a rettenetes helyzetet egy dallal oldani.
Ó, te szegény
Ó, szegény szenvedő
Micsoda könnyes karácsony
Barátod lelépett
Talált valaki mást
Így hát csak sírok Bánatomban jajgatok
Ó, te szegény
Ó, szegény szenvedő
Micsoda könnyes karácsony
Anyu zongorázik
Apu vidáman oldalba vág
Így hát csak sírok
Bánatomban jajgatok
Köszönöm!
Nagyon köszönöm!
Máris sokkal jobban érzem magam.
Abban a pillanatban azt gondoltam: „Istenem!”
Visszagondoltam a gyerekkori karácsonyaimra.
Mert gyerekszemmel a karácsony mindig csoda szép, nem?
Az ember mindig boldog, az egész fantasztikus.
De legyünk őszinték!
Gyerekként a legfontosabb a karácsonyban az ajándékok, nem?
Kicsit talán lelketlennek hangzik, de ha megkérdeztek volna gyerekkoromban:
„Mi a fontosabb neked a karácsonyban?
Az, hogy Isten feláldozta a fiát érted és az összes emberért,
vagy az új Game Boy?”,
nyilván meglepődök,
de azt mondtam volna, hogy:
„A Game Boy.”.
Bocs, de milyen ajándék már az, hogy valaki feláldozza a fiát?
Ne már! Ember, ugyan már!
Ez messze túl elvont egy gyereknek. Hogy lehet ilyet mondani egy gyereknek?
Édes Istenünk feláldozta érted a fiát.
Apám! Szerintem ez egyáltalán nem helyénvaló.
Igazán nem kellett volna. Még csak nem is ismerem az ürgét!
Cseppet sem hátborzongató, hogy az Isten hagyta a fiát meghalni.
Elküldik a mennyországból
valami szakadt bolygóra, ami teli van földrengéssel, áradással meg kelbimbóval.
És ha ez nem lenne elég, hagyja, hogy keresztre is feszítsék.
Gyerekként azt mondod: „Aha, aha.
És ő a kegyes Isten.
Jól van, akkor majd imádkozok hozzá. Csúcs!”
Az ajándékok a legfontosabbak,
és ezért lett a bátyámmal a kívánságlistánk
évről évre egyre hosszabb minden karácsonykor.
Nem azért, mert anyagias disznók voltunk, akiknek semmi sem volt elég,
hanem mert sohasem pontosan azt kaptuk, amit szerettünk volna,
csak valami ahhoz hasonlót.
Mondjuk egy játékot a bolhapiacról, amivel már játszottak.
Ma a fenntarthatóság szemszögéből nézve ez szuper. Teljesen.
De gyerekként az ember tojik a fenntarthatóságra.
Gyerekként eredeti Barbie kell, a kurva rózsaszín dobozával együtt.
Nem a lengyel utánzat, amire valaki fanszőröket rajzolt alkoholos filccel.
Amit még gyantacsíkokkal sem lehet leszedni.
Ezért kezdtünk leírni
mindent apró részletet nagyon alaposan a kívánságlistánkra.
Nem azért, mert azt gondoltuk, hogy a kis Jézuska egy kicsit butuska.
Alaposan részletezni kellett mindent. Nem írhattuk egyszerűen azt, hogy Barbie,
hanem: „Eredeti Barbie a Matteltől,
eredeti dobozban. Rózsaszín dobozban. Ami legyen zárt!”
Egyszer kivágtam képeket a karácsonyi katalógusból, ami a postaládába jött,
és ráragasztottam a kívánságlistámra.
Ha lett volna internet,
beraktam volna a kosárba mindent, sőt, meg is rendeltem volna ott rögtön.
Ha anyu kérdezné: „Mit szeretnél karácsonyra?”
Én csak: „Nemsoká jön. Mindjárt hozzák. Intéztem. Házhoz hozzák.”
Jó, néha kívántam nem realisztikus dolgokat is.
Most már tudom.
Például egészen 17 éves koromig mindig kértem egy pónit.
Igen, és még emlékszem, milyen abszurdnak tűnt gyerekként,
hogy sose kaptam.
Egyszerűen nem értettem.
Miért ne lehetne egy pónim?
Van kertünk. A póni ellegelészhetne ott.
Van egy kis kerti pajtánk is,
ha a fűnyíró átmegy a garázsba, akkor a póni ellakhatna ott.
Miért is ne?
De nem kaptam.
És egyszer, egy karácsony előtt, azt mondta nekem a bátyám:
„Tudom, mit fogsz kapni.”
Mire én, rögtön: „Egy pónit?”
„Jó, ne mondd ki!
Mekkora?”
És mutatta, hogy:
„Ekkora.”
Tovább kérdeztem: „És milyen a tapintása?”
Mire ő: „Annyira puha!”
Mire én: „Istenem, kapok egy pónit! Istenem!”
Minden éjjel könnyes szemekkel aludtam el.
Egészen karácsonyig azt hittem, hogy kapok egy pónit.
De amit kaptam…
az ágynemű volt.
Pónimintás.
A bátyám egy szemét kis szadista volt.
Talán szerettem volna megfojtani azzal az ágyneművel.
Talán meg is próbáltam, csak nem beszélhetek róla.
Tényleg nagyon akartam egy pónit. Komolyan.
Ezért birtokoltam képzeletben.
Elképzeltem, lefestettem magam előtt. Az életem egy pónival.
Lehet, hogy ekkor-akkor elejtettem egy-egy szót mások előtt.
Épp csak megemlítettem, hogy van egy pónim.
Gyerekként egyébként sem vettem komolyan az igazságot.
Csak kipróbáltam. És ha az ember elmondja a többi gyereknek, hogy igazi lova van…
hát, attól aztán igen népszerű lesz!
Teljesen kiakadtak: „Mi van?” És szerintem ez klassz volt.
De úgy gondoltam, legjobb lesz
csak azokat hülyíteni, akik nem jöttek át játszani délutánonként.
Tehát az volt a legjobb, ha a balettórámra járó gyerekeknek mondtam el.
És ott aztán elereszthettem magam.
A legjobb sztorikat találtam ki.
Gyönyörű színt és szép nevet is kitaláltam a pónimnak.
Hogy versenyekre jártam vele.
Hogy tudott trükköket csinálni.
A lányok teljesen odavoltak.
A sarkamban voltak. Imádták a talajt, amit a lábammal érintettem.
Főleg azok, akik lovagolni is jártak.
Ők pontosan tudták, mit jelent, ha valakinek saját lova van.
Számukra én voltam Bibi és Tina egybegyúrva.
Emlékszem, egy alkalommal igazán messzire mentem, hogy
„Na, ilyen az én pónimmal.” és az összes lány: „Istenem!”
Volt körülöttem egy kis kíséret.
Kiléptünk a balett-teremből, és mindenkiért jöttek a szüleik,
és az egyik kislány odarohant az anyukájához:
„Anyu, anyu! Tudtad, hogy Carónak van egy pónija?”
Ő kérdi tőlem: „Tényleg van egy pónid?”
Olyan magabiztos voltam, hogy azt mondtam: „Igen, persze, tényleg van.”
Mire ő: „Azta! És itt van, Kölnben?”
„Igen, persze.”
„Tényleg? Na és hol?”
Körülnéztem a parkolóban, és a fák fölött megláttam egy csarnok tetejét.
„Ott. Ott van a pónim.” Erre ő:
„Tényleg? Ott van a lovad?” Én meg:
„Aha, igen.”
Erre azt mondja: „Ez furcsa, mert az egy teniszpálya.”
Mire én: „Na igen, a pónim teniszezni is tud!”
…teniszezik is.
Spoiler veszély: sosem kaptam pónit.
Gyerekként nem volt könnyű dolgom.
Csak, amikor én adtam az ajándékokat.
Gyerekként elég könnyű dolgunk van,
ha ajándékot kell adni, nem?
Gyerekként bármi vackot oda lehet adni ajándékként, és a szülők odáig vannak.
Komolyan. Összehajtasz egy darab papírt az anyunak.
„Ó, milyen szépen van hajtogatva! Ez nagyon szép!”
Még csak erőfeszítést sem kell tenni.
Festesz egy képet a családról, amin mindenki olyan, mint egy dagadt marslakó.
„Ez csoda szép!”
De én még festeni is túl lusta voltam.
Ehelyett kuponokat írogattam.
Eleinte elszámoltam az idő- és erőfeszítés-faktorokat.
Az első kuponom így szólt:
„Egy év segítés a házimunkában”.
Na igen. Anyukám jót nevetett.
Aztán egy nap után azt mondtam: „Jaj, elszámoltam.”
Aztán szépen valami realisztikusabbra váltottam,
és olyan kupont írtam, hogy: „Egy napig jó leszek”.
Így volt ráírva: „Egy napig jól leszek”.
Mit tesz egy betű!
Az is benne volt a dobozban: „Egy napig jól leszek”. Jó lesz így.
Ráadásul épp az ellenkezője a lényeg:
„Szia, anyu! Évente egy napig jó leszek.”
Vagyis a másik 364 napon át nem.
Szökőévekben ez 365 napot jelent.
Ez az ajándék igazából egy zsarolás volt.
De az anyukáknak ez nem számít.
Bármilyen kupont lehet nekik adni.
Azt hiszik, minden szuper.
Szerintem ez egyfajta önvédelem.
Hogy az ember mindig úgy örül.
Az anya azt mondják: „Köszönöm, nagyon kedves tőled! Nem kellett volna.”
Ez tényleg önvédelem,
van egy ilyen jelenség, amiről túl keveset beszélnek.
Mert vonakodnak tőle.
Van ez a dolog,
a „nemek közti ajándékszakadék”.
A nemek közti fizetésszakadékot
mindenki jól ismeri. A nők ugyanazért a munkáért kevesebbet kapnak.
De a nők ajándékot még kevesebbet kapnak!
Karácsonyra a férfiak és a gyerekek megkapják a világ legmenőbb ajándékait.
Miért? Mert a nők július óta ezen agyalnak.
Listákat állítanak össze. Jegyzetelnek a telefonjukba.
Ezért kapnak a gyerekek és a férfiak szuper ajándékokat,
például távcsövet, vagy bungee kötelet.
Vagy egy késélező-tanfolyamot, vagy ilyesmit.
A nők meg szinte semmit sem kapnak. Ha kapnak valamit, az valami hasznos.
Például egy porszívótartozékot.
Anyunak ez jut. Egy porszívótartozék.
Most nem viccelek. Egyik barátnőm pont azt kapott ajándékba.
Szerintem bizonyos dolgokat nem lenne szabad csomagolópapírba tenni.
Például a porszívótartozékot.
Még akkor sem, ha mega ergonomikus vagy szuper praktikus.
Atyám! A WC-papír is szuper praktikus,
mégsem adjuk karácsonyi ajándékba.
Egy porszívó…
A nők csak hasznos dolgokat kapnak, ha kapnak egyáltalán valamit.
Kérdezzék csak meg bármelyik nőismerősüket, egy anyukát,
vagy családmenedzsert, hogy mit kaptak tavaly karácsonyra!
Fogadok, azt mondja:
„Nos, a kicsi festett nekem egy poháralátétet, asszem.”
És kaptam postán
egy üvegnyitót a bank egyik ügyfélszolgálatosától.
Apám, ez aztán valami!
Óriási!
Ez egy ordító igazságtalanság!
A legtöbb nőismerősöm
egy egész bevásárlókosárnyi ajándékot érdemelne.
Végül is ők az egész karácsonynak a producerei, nem?
Annyiban különböznek a filmproducerektől,
hogy a nők nem visznek haza ezért annyi pénzt.
Úgy bizony.
Ők az egész karácsony producerei.
Ha lenne olyan Oscar, ahol a karácsonyt, vagy a karácsonyi partikat díjazzák,
minden nőnek megköszönnék.
„Köszönjük! Nélküled ez nem jött volna létre, Margaret.”
Mert ők csinálnak mindent.
Nem csak arról gondoskodnak, hogy mindenki kapjon ajándékot.
A nők nélkül a család fele észre sem venné, hogy épp karácsony van.
Ők mondják meg mindenkinek, hogy hol, hogyan és mikor lesz megünnepelve.
Van egy barátnőm, akinek saját vállalkozása van, meg három gyereke.
A Teendők listáján láttam egy pontot: „karácsonyt intézni”. Ez egy pont volt!
Egyetlen pont a rohadt listán! „Ja, a többi mellett ezt is megcsinálom.”
A nők intéznek mindent.
A bulit, a díszeket, a kaját.
És eközben a családi békét is fenn kell tartaniuk.
Nélkülük a rokonok összevesznének,
talán egy nagybácsi egy kuzinnal, például.
A snapszok osztogatásával észrevétlenül megelőzik az ökölharcot.
Mindeközben úgy néznek ki, mint egy bombázó.
Az egészben az a legnagyobb, semmibe vett teljesítmény,
hogy egész idő alatt úgy kell tenniük,
mintha semmi gond sem lenne.
A karácsony fénypontjának nem az ajándékozásnak kellene lennie,
hanem a ház asszonya elismerésének.
De nem ez a helyzet, és ha egy nő mondani meri,
„Figyeljetek, nekem ez most egy kicsit sok.”
„Jaj már, anyu!”
„Ez megőrült!”
„Nyugi már! Lazulj egy kicsit, hiszen karácsony van!”
Egyébként lehet, hogy ez a mi saját hibánk, lányok,
mert karácsony előtt azt mondjuk egy árnyalatnyi pánikkal,
valami olyasmit, hogy:
„Figyeljetek! Idén ne adjuk ajándékot egymásnak, jó?”
Idén nem lesz semmi ajándékozás. Ez elsőre könnyűnek hangzik,
de van egy kis gond a „semmi” különböző értelmezéseivel.
Mit jelent egészen pontosan a semmi ebben a mondatban?
Nos, a férfiaknak a „semmi” az semmit jelent.
Semmi az semmi. Egyáltalán semmi sem.
Vajon a nőknek is semmi a „semmi”?
„Eltekintve valami apróságtól.
Semmi nagy dolog,
talán csak valami apróság, ami kifejezi irántam érzett végtelen szerelmedet.
Amitől könnybe lábad a szemem, amikor kibontom.
De igazán csak valami semmiség.”
Nos, ez nem ugyanaz az értelmezés.
Mindegy is. Egyébként lehet, hogy logikus is ez a nemek közti ajándékszakadék.
A nők lekicsinylésének nagy hagyománya van az egyházban,
és a karácsony a hagyományokról szól, nem?
Az egész ennek a következménye.
Kezdve azzal, hogy a katolikusok kitalálták a tökéletes családot
teljesen nőmentesen.
Nem? Az Atya, a Fiú és a Szentlélek.
Három hapsi. Nem kifejezetten katolikus első hallásra, nem?
Csak egy életbeállítás. Semmi szexuális.
De legalább nem zavarják őket a nők.
Persze a katolicizmus történelmében van jó pár nő,
de sajnos mind elég béna szereplők.
Kezdve Évával. Jó nagy szarba keveredett.
Megette az almát. Kidobatott minket a paradicsomból.
Azt is mondhatnánk, hogy: Éva ravasz volt, kíváncsi.
Távolabbra látott az orra hegyénél, nem bólogatott lükén,
érdeklődő volt.
És ha jól tudom, Ádám is evett az almából.
De az nem baj!
Jó, mindkettőjüket megbüntették, amikor kidobták őket a paradicsomból,
de nem, Éva még az eredendő bűnt is megkapta.
És nemcsak Éva, hanem minden utána következő nő is.
Mi mind hordozzuk az ő bűnét.
Ami azt jelenti, hogy elviselhetetlenül fáj a szülés,
és minden hónapban vér jön ki a nemi szervünkből.
Jól van, férfiak, értjük!
Enyhén túlreagáltátok.
Következésképpen lehet, hogy ez a nemek közti ajándékszakadék is Isten büntetése.
Valahogy mindig is azt hittem, hogy a nénikém gáz volt.
Mindig azt mondta, hogy:
„Én sohasem kaptam menő ajándékokat, mint a bátyám”, vagyis a bácsikám.
„Neki nem kellett a házimunkában se annyit segíteni.”
Apám erre mindig azt mondta, hogy: „Baromság!”
Mi meg egyetértettünk: „Ja, mekkora hülyeség!”.
Aztán egyszer a nagymamámmal régi diákat nézegettünk,
a '60-as évekből, csupa csilivili karácsonyokról.
Az előtérben ott van a bácsikám,
a zsír új versenybringájával, fülig érő szájjal.
A háttérben meg a nénikém, könnyek közt szorongatva egy csokit a kezében.
Nyilván nem is valami jóféle, hanem a kőolajszármazékos.
De a nénikémnek egész jó dolga volt,
legalább nem kapott semmi cikis ajándékot.
Az unokatestvérem egyszer egy epilátort kapott karácsonyra
a nagymamánktól, mindenki szeme láttára.
Mentségére mondva, a mama nem tudta, hogy mi az.
A nénikém csomagolta be az unokatesómnak.
Hál' istennek a nénikém mindenkinek elmagyarázta, hogy mi az.
„Még csak 13 éves,
de már olyan hosszú, fekete szőrök vannak a lábán!”
A nagyi meg nem értette, hogy: „Miféle dolog ez a lábborotváláshoz?
Miféle új keletű hóbort ez?”
Eltűnődtem azon, hogy vajon mikor lesz az emberből nagymama?
Mikor leszünk nagymamák vagy nagypapák?
Nem akkor, amikor unokáink lesznek, külsőleg nem.
Egyik pillanatban még normálisak vagyunk. Színes ruhákat hordunk.
Aztán egyszer csak nagymamává változunk, és nem viselünk mást, csak…
bézst.
Ja, de nem ám a Kim Kardashian féle bézst, hanem olyan egészségszínűt.
Ez mikor történik?
Az egyik pillanatban még van saját stílusom, remélem.
Aztán egyszer csak ez eltűnik, és onnantól úgy öltözök, mint egy nagymama.
Mikor történik mindez? Hogyan történik mindez?
A legjobb ráadásul, hogy minden generáció összes nagymamája ugyanúgy néz ki, nem?
Amikor gyerek voltam, a nagymamák ugyanúgy néztek ki, mint most.
Mindig rakott szoknya, műszálas pulóver és ortopéd cipő.
Pontosan.
Vajon fokozatosan következik be?
Tudjátok, hogy először csak bézs cipővel kezdik: „Ó!
Ez aztán a nekem való!”
Aztán fokozatosan egyre feljebb. Esetleg bézs nadrág?
Vagy ez inkább valami formális folyamat? Jön egy levél valami ügyosztályról,
az ember elolvassa, és azt mondja:
„Na, Manfréd, itt az idő! Innentől bézsben kell járnod!”
És akkor az ember fogja a sok színes cipőt, sapkákat, meg mindent,
és beszolgáltatja őket.
Aztán jön a nyugdíjasmellény.
Amin van vagy húsz zseb.
Mit kezd az ember annyi üres zsebbel?
Honnan vesz annyi cuccot, amit azokba betehet?
Talán kapunk egy kupont a Müller öregeknek való konfekciós részlegébe.
Aztán megkapjuk a nyugdíjas kezdőcsomagot.
„Töltelék a nyugdíjasmellény zsebeibe.”
„Tessék! Torokcukorka.
Persze lejárt. És felén nincs papír.”
Aztán egy ruhazsebkendő és egy 2007-es vásárlói blokk.
De még mindig van 20 szabad zseb. Oda mit lehet tenni?
Természetesen valamilyen csomagolt kaját mindegyikbe.
Valami olyat, amit be lehet tenni egy Tupperware-be. Még tojást is!
Nem mintha a természet nem csomagolta volna be tökéletesen.
Az ember beteszi egy Tupperware-be, és csak a vonaton veszi elő.
És ott eszi meg a tojást.
Nemrég láttam egy pár idősebb nőt a vonaton,
mind a tojását törögette.
Gondoltam: „Apám!” Manapság nem is lehet nagymamákat látni.
Úgy veszem észre, hogy idősebb nőket
az ember nem is lát máshol, csak a vonaton és családi rendezvényeken.
De mi van, amikor bekapcsoljuk a TV-t?
Minden 40 fölötti bemondót lecserélnek.
Minden filmben rengeteg fiatal nő rohangál. Na és az idősebbek?
Az Instagramot el is felejthetitek.
Mintha kiszippantották volna őket a társadalomból.
Egyszerűen eltűntek.
Gyerekként azt hittem, ez a halál.
Hogy az ember csak úgy eltűnik.
Bár kicsit másképp képzeltem el.
A nagymamám mindig megjelölte az ajtón, hogy mekkora vagyok.
És mindig mondta, hogy: „Most ekkora vagy.”
Aztán azt mondta, hogy: „Régen én is nagyobb voltam ám.”
Gyerekként én ezt nem értettem. „Mi? Hogy is van ez?
Az ember nő, de nem mehet össze.”
Mondta, hogy: „De bizony, ahogy az ember öregszik, összemegy.”
Mire én: „Mi van?”
Akkor elkezdtem agyalni.
„Á, szóval ilyen, amikor valaki megöregszik?
Ahogy öregszünk, egyre jobban összemegyünk.
A nagymama is egyre kisebb és kisebb lesz.
Aztán egyszer csak már a babaházban fog lakni.
Aztán pedig egy LEGO házban.
Aztán amikor már meg sem találjuk,
porszívózáskor: „Jaj, valamit felszívtam!”
Jaj, ne!
Ez a nagyi volt!
Azt hittem, ilyen, amikor az ember meghal.
Az embert csak úgy felszívják.
Amikor a nagymamám tényleg meghalt,
ott álltam a templomban, tűnődve, hogy túl nagy a koporsó.
Vagy több nagymama is benne van?
Utoljára akkor voltam szándékosan templomban. Amikor a nagymamám meghalt.
Mert, ugyebár, nem egy mindennapos dolog templomba járni.
De szerintem a karácsony mégis…
A karácsonyi misére mindig teli lesz a templom.
Egyébként mindig üres, akkor is, ha nincs Covid.
De ilyenkor mindig tele van.
Úgy tűnik, egyesek már november óta foglalják a helyet.
„Nem, oda senki sem ülhet, az a mi családunk helye!”
Zsúfolásig tele van.
Ha lenne egy olyan műsorom,
ami egész évben teljesen üres, senki se látogatja,
de egyszer egy évben teljesen megtelik,
azt mondanám: „Ez legyen életünk előadása!
Akkor aztán majd jönnek mindennap.
Szórakoztassuk őket úgy, hogy észbe se kapjanak!”
De a katolikus egyház ehelyett azt mondja: „Jó! Vagy inkább mégse!
Nem. Inkább a gyerekek adjanak elő egy színdarabot, ami túl hosszú.
Amit már egyébként is mindenki ismer.
És mindenki beszéljen nagyon halkan!
Egy olyan teremben, ahol túl magasan van a plafon.
Ja, és mindenki legyen háttal a közönségnek!”
Aztán jön pár kedves hölgy, szemtelenül rövid hajjal, hogy olvassanak.
Hangosan felolvasnak egy lágy szöveget. A Bibliából, hogy az ember azt gondolja:
„Még a világ legjobb könyve is szar, ha így olvassák!”
„És lőn azokban a napokban,
Augusztus császártól parancsolat adaték ki,
hogy mind az egész föld összeirattassék.
Ez az összeírás először akkor történt,
mikor Siriában Czirénius volt a helytartó.”
Ne már!
És ott van a pap. Az ember állandóan látja rajta,
hogy utálja a gyerekeket.
Utálja a gyerekeket. Csak megjátssza.
Legszívesebben kihajítaná Fricikét az első sorból.
Mert zavarja a szertartást,
és az énekeskönyvvel ütögeti a szomszédja fejét.
De nem teheti, mert azt kell mondania:
„A karácsony a gyermekszülés csodájáról szól, és a gyermekek szeretetéről!
Engedjétek hát hozzám a gyermekeket!”
De legszívesebben megragadná Fricikét azzal, hogy:
„Fogd be a szád, te gyerek, vagy nyakon váglak a gyertyatartóval!
Ha nem hallgatsz el,
akkor jön a krampusz, és hosszú tűket szúr a szemedbe!”
Persze…
A katolikus egyházban az ember legyen hálás, ha a pap csak utálja a gyerekeket!
Kétféle gonosz közül ez a kisebb.
Persze…
Meglepetés!
Az emberek azért nem szeretnek templomba járni, mert a karácsonynak
már nem igazán van köze az életünkhöz.
Az ember fiatalon csak ül ott, és tűnődik: „Mi a fenéről van itt szó?”
Ha a karácsonyi történet ma játszódna,
minden egészen máshogy alakulna.
Mert ugye az egész a fogantatással kezdődik.
Mária és Isten a Tinderen ismerkedtek volna meg.
Feltételezem.
Minden más lett volna.
Dehogy szállna meg József és Mária egy pajtában! Kizárt dolog!
Béreltek volna egy menő kis padlásszobát Airbnb-n
Bethlehem modernizálódott központjában. Kézenfekvő.
Tuti! Biztos megnéznék az istállót a hotel-összevető oldalon.
„Csak egy csillag? Na, nem! Kizárt!”
És a három napkeleti bölcs
nem jönnének el személyesen csak azért, hogy átadják az ajándékaikat.
Csak küldenének valamit az Amazonon, nem?
Eleve ajándékcsomagolásban.
Ráadásul 79,80 eurós felárért
beleteszik azokba a gagyi vászonszatyrokba is.
Legegyszerűbben így lehet elmondani, hogy: „Sok pénzem van, és nem érdekelsz.”
Így lenne. Jobb valami random vacakot adni ajándékba nem?
A barátainkkal mindig tartunk mókás névhúzást.
A mókás verzió ugyanolyan, mint a sima névhúzás,
csak itt beismerjük, hogy szarok az ajándékok.
Ez mindig karácsony előtt van,
de sajnos szenteste előtt.
Ami azt jelenti, hogy nem igazán emlékszem az elmúlt pár szentestére.
Mert szentestére mindig borzalmasan másnapos vagyok.
Nem emlékszem rájuk.
De muszáj 23-ra tennünk a mókás névhúzást,
mert csak ekkor van mindenki Kölnben.
Kínában, Hamburgban, meg a fene tudja, hol laknak.
Csak akkor tudjuk összehozni.
Valamikor kicsit elharapódzott a dolog.
Úgy körülbelül 20 éve kezdtük.
Hatan voltunk, és otthon tartottuk a mókás névhúzást.
Aztán az évek során
egyre többen voltunk. Idővel egyre jobban elharapódzott a dolog.
Aztán egyszer csak már senki sem vállalta, hogy nála legyen.
„Nem tudom megint renováltatni a padlót. Tavaly borzalmas lett.”
Aztán valamikor elkezdtünk kibérelni egy helyet 23-ára.
Szerzünk fát is. Aztán lett ajtónállónk, menetrendünk,
és fix esemény lett, meghívókkal.
Volt csapatunk fát díszíteni, és lebontani.
Volt büntetés, ha valaki elfelejtette az ajándékot.
Aztán mocskosul berúgtunk.
Nagyon csúnyán berúgtunk. Mindig előre tudtam, hogy pokol lesz a karácsony.
Meg kellett próbálnom beosztani.
Meg kellett próbálnom egyenletes tempóban inni.
De nem voltam rá képes.
Vannak, akik folyton vizet isznak közben.
Vizet isznak! Micsoda pszichopaták! Hogy képesek erre?
Hogy lehet ilyen önuralmuk?
Minden pia után: víz!
„Mindig ezt csinálom, sör, aztán víz.”
Azta! Én is mindig megpróbálom.
Mindig elhatározom: „Jó, ma fogok inni vizet. Víz! Biztosan iszok vizet!”
Aztán elindulok inni: „Víz, víz, víz”,
de mire odaérek: „Sör! Basszus!”
Aztán…
Egyszer valamikor a Rage Against The Machine-t hallgattuk,
és olyan, mint a színpad előtt,
mindenki elkezd ugrabugrálni,
minden összetörik, és meg is sérülünk.
Volt olyan karácsony, amikor monoklim volt,
a bátyámnak meg egy dudor a homlokán.
A nagymamánkkal szemben ültünk, és azt mondta:
„Ti verekedtetek? Karácsonykor?!”
Mire mi: „Á, csak mindketten elestünk tegnap.”
Mindenki, az összes barátunk is, folyton másnapos szenteste.
Ezért saját verziót találtunk ki a jól ismert karácsonyi dalhoz.
Pont, mint minden évben
Megint úgy, megtörtént
A padlón térdelve
Hányás lóg az államon
Alig bírok megmozdulni
Úgy fáj, nem bírom
Négykézláb mászok
Végig a folyosón
A szülők vidáman várnak
A liba teljesen átsült
Én meg tovább iszom
Jövő ilyenkorig
Szeretettel!
Ámde…
Karácsonykor, vagy közvetlen előtte bepiálni, az csak a csúcspont.
Az egész persze sokkal korábban kezdődik.
A karácsonyi vásárokon az egész advent alatt folyton be kell piálni.
Minden barom a karácsonyi vásárba akar menni veled.
„Menjünk el a karácsonyi vásárba,
muszáj elmennünk!” Erre hirtelen bestresszelünk,
Mert muszáj mindenkinek odamenni.
Ez egy társadalmi nyomás.
„Karácsony előtt kell megcsinálni! El kell menni a vásárba!”
Ha Kölnben valaki azt mondja: „Gyere, megyünk a karácsonyi vásárba!”,
meg kell kérdezned: „Melyikbe?”.
Több száz karácsonyi vásár van Kölnben.
Több karácsonyi vásárunk van, mint parkolónk.
És persze jó sok a forralt bor.
Ki a fene találta fel azt?
Az ember ácsorog ott a hidegben
a bögréjével,
és az első korttyal rögtön megégeti a száját.
A nyelved lebénul, ami nem egy rossz dolog.
Amint egy fokot hűl a cucc, máris olyan az íze, mint egy hideg talpnak.
Ugyanolyan ízű, mint amilyen érzés másnap a másnaposság.
Szóval lassan beáll az az íz.
Ott állok a már félig kihűlt cuccal: „Fúj!”
Aztán két másodpercen belül valaki a bandából megjelenik:
„Még egy kört, ugye? Hozok még egyet. Adjátok a poharat!”
Az ember csak áll ott: „Basszus, akár egy végrehajtó!”
„Gyerünk, gyerünk!”
Mert vissza akarja kapni a letétjét.
Egyszer csak úgy kiöntöttem a hóra.
Mintha vért hánytam volna a hóra! „Minden rendben?”
„Persze!”
Úgy kell egybe beönteni ezt a vackot.
Isten nem úgy szánta, hogy a forralt bolt egyben ledöntsük.
Ezért olyan forró.
Aztán persze az ember berúg a forralt bortól.
Ami a részegségnek egy igen undorító fajtája.
Mindig észreveszem, ha túl sokat iszok,
hogy úgy érzem: „De jól esne egy kis nyálkás fokhagymás gomba!”
Az év többi részében rá se néznék.
De a karácsonyi vásárokon: „Ah, fokhagymás gombát!”
Ugye?
Vagy, amikor már elég forralt bort ittam, azt kezdem gondolni,
hogy a sok hitvány holmi a standokon igazán klassz.
Úgy vélem, igazán szépek!
„Milyen csoda szép!
Azta! Ez nemez!”
Nemez! Az év többi részén ki nem állhatom a nemezelt cuccokat,
de a karácsonyi vásárokon: „Hah! Nemez!”
És nemez cipők is! Elképesztő!
Mind csupa porfogó!
Az ember megveszi, aztán szanaszét hevernek a házban.
Ó, erre mindre szükségem van!
Olyan ez, mint a házaló kereskedés volt.
Nem tudom, hogy csinálják,
de amikor bekapcsolják, még azt mondod:
„Na, kizárt!
A világon semmi oka, hogy valaha is
megvegyek egy ilyen sütőt!
Aztán nézed úgy tíz percen át, és: „Nekem kell egy ilyen!
Én is így akarok sütni, csak így!”
A karácsonyi vásárokon is így megy ez: „Erre szükségem van!”
És tényleg szükségem is van rá.
Díszítések a karácsonyi vásárokból.
Ezekre nagy szükségem van, ha szeretném, hogy minden ünnepélyes legyen.
Nem tudom én magam megcsinálni. Nem megy.
Nézegethetem a Pinterestet, amennyit csak akarom, akkor se megy.
Tudom, hogy vannak olyanok, akiknek megy.
Vannak olyanok, akik, ha kapnak egy ragasztópisztolyt,
egy csomó száraz falevelet, meg némi anyagot,
Akkor összebarkácsolnak, nem is, elővarázsolnak valami virágos dekorációt.
Az ember elhiszi, hogy mindjárt itt a Szép Házak fotósa,
hogy egy nyolcoldalas cikket összedobjon a Vogue-nak.
Basszus! Hogy lehet ez?
Amikor legutóbb én elővarázsoltam valamit száraz levelekből, az tuti illegális volt.
Ha én dekorálok, az szarul néz ki.
Komolyan! Nálam ez mindig
úgy néz ki, mintha egy szép dísz leesett volna az asztalról,
aztán valaki felseperte.
Az arra járók meg eltűnődnek:
„Hé, főnök, ezt meg kéne nézned!
Egy gyertya és egy toll. Vajon mi történt?”
Mint a Fekete történetek, azt ismeritek?
Egy gyertya és egy toll hever a padlón. Vajon mi történt?
Betörés? Robbanás?
Nem, csak Caro kézműveskedett. Ja? Jó!
Egyszer felhívtam ezzel anyukámat:
„Anyu, én nem tudok díszíteni. Egyáltalán!”
Mire ő: „Jó, ez klassz.”
„Mi van?”
„Úgy értem, jó, hogy vannak dolgok, amik nem mennek neked.”
„Jó, persze.”
„Ez egy jó jellemvonás.
Jó kimondani, ha valamit nem tudsz. Ez tényleg jó.”
De nem lehet túl gyakran mondogatni,
mert akkor úgy tűnik, az ember dicséretekre hajt.
Mint a suliban. Volt ilyen barátotok, aki:
„Istenem, ez tuti mínusz 100-as lesz! Nahát, ötös lett?
Micsoda meglepetés!”
Így szoktam én is sütiket kapni karácsonykor.
Mindig kapok sütiket.
Az ember látja, hogy azta, micsoda fantasztikus sütik!
És gyorsan kiderül, hogy aki adta,
csak hallani akarja, milyen jók.
Mindig egy ilyen mondattal adják:
„Hát, idén nem lettek valami jók.
Nem lettek jók.” „Azt mondod?
És kinek adtad a jól sikerült sütiket?”
Először is, hogy lehet nem jó egy süti?
Csak zsiradék és cukor. Csak finom lehet!
Nem lehet zsiradékot és cukrot úgy összekeverni, hogy rossz ízű legyen.
Ezért mindig túldicsérés, ha, amikor beleharapunk egy sütibe, azt mondjuk:
„Ó, de finom!”
Persze, hogy finom!
Ez egy süti, milyen lenne? Mágneses?
Mégis mit gondoltál?
Sütik!
Az összes sütit, amit kapni szoktam, és elég sokat szoktam kapni,
mindig ráteszem egy sütis tányérra.
És meg szokták kérdezni: „Ezt mind te sütötted?”
Egyszer elkezdtem azt válaszolgatni, hogy: „Ja!”
„A pónimmal!”
„Én és a pónim. Ezeket mi sütjük.
Nem nagy cucc, normális hétköznapi emberek vagyunk.”
Gond csak akkor van, ha van ott valaki allergiás,
és megkérdezi: „Van benne dióféle?”
„Ja!
Ja, valószínűleg nincs.
Kóstolj meg egyet, aztán kérdezd meg megint 10 perc múlva!
Ha még élsz, akkor nincs benne.”
De a kaja tényleg nagyon fontos karácsonykor, nem?
Minden karácsonyi kaja a figyelem központjában van.
Mindenkinek a világ legklasszabb kajái kellenek.
Kétféle ember létezik.
Az egyik a kolbászos, krumplisalátás banda.
A másik a döglött madaras banda.
Liba, kacsa, pulyka…
Bagoly, bármi, ami van.
Gyerekként biztos a krumplisalátás bandához tartoztam volna.
Mert az sokkal gyorsabb.
A gyerekeknek az egész egy felesleges felhajtás.
Ez a kurva hosszú kajálás! Minek?
Karácsonykor, amikor már megjártuk a templomot.
Az ajándékokra várunk. Ehelyett órákon át tömjük magukat.
A tészta és valami szósz általában megteszi.
De karácsonykor három órán át ott kell ülni az asztalnál.
Mindig sok a maradék.
Bár mi nem maradéknak hívtuk, hanem raclette-nek. Raclette-t ettünk.
Zseniális ötlet volt anyutól, nem kellett előkészítenie semmit,
csak zacskókat kinyitni.
A gyerekeknek az volt ebben a hátrány, hogy évekbe telt, mire apu jóllakott.
Mindig azt mondta: „Ez nem rendes kaja.”
Ha apu azt mondta,
hogy valami nem rendes kaja, akkor az azt jelentette, hogy nincs benne hús.
A raclette ugyebár csak sonkát, szalámit meg ilyesmit tartalmaz,
igazi húst nem.
Gyerekként az ember az első tálcácska olvadt sajttal jóllakik.
Aztán ott ül, kipirult arccal az asztalnál, remegve, hogy:
„Mikor lesz végre az ajándékozás?”
De ki kell várni, amíg apu is jóllakik.
Már túl vagyunk az adventi kalendárium 24 kicsi ajtócskáján.
Aztán ott kell még ülni, míg apu eltüntet 24 tálcácskát.
Karácsonykor mindig játszottunk evés után.
Az elmúlt pár évben ez egy kedves hagyomány lett.
Mindig egy játékot játszunk.
Kicsit furán hangzik, de…
az a neve, hogy: „Top Trumps Anyád”.
Olyan, mint a többi top trumps játék, csak anyád verzióban.
Túl kell teljesíteni egymást
súlyban, frizurában, felügyelet nélkül hagyott gyerekekben.
Mindig „Anyád” kifejezések vannak benne, és mindenkinek el kell döntenie,
hogy ki mondta a legviccesebb szót, és azzal lehet tromfolni a többieket.
Önmagában nem olyan menő játék,
de a bátyámmal halálra röhögtük magunkat
azon, ahogy a szüleink felolvasták a szavakat.
Valahányszor apu felolvasott egyet,
mindig egyenesen a bátyámra nézett, hogy vicces-e.
Mert nem mindig értette meg a poént.
Ott ül karácsonykor, és azt mondja:
„Anyádat többször ütik meg, mint a munkaügyi központ ajtaját.
Ez jó volt?”
„Jó!”
Anyu se értette igazán.
Ő úgy olvasta, mint egy buzgó, kölni, templomba járó asszony.
Így:
„Anyád a szőnyegre kakál,
ropit szurkál bele, és azt mondja: itt lakik a sün.”
Ez már túl sok.
Az ember már nincs annyit a szüleinél, mint régen.
De pár éve
a szüleimnél laktam egy ideig egy bizonyos „helyzet” miatt.
Először megrémültem a dologtól,
mert azt hittem, hogy hajba kapunk majd, hogy rossz lesz.
De igazából egy nagyon szép időszak volt.
Volt idő rajzolni, mindig együtt reggeliztünk.
Ugyanott ültem, ahol gyerekkoromban.
Volt ötféle kolbász.
Néha kinyitottam a hűtőt, csak megszámolni a kolbászokat.
Egyiküknek sem járt le a szavatossága, nem is kunkorodtak össze.
Már ez önmagában lenyűgöző volt.
Minden cuccom ki volt mosva, vasalva és meg volt varrva.
Főleg minden felsőmön van lyuk.
Nem tudom kivárni, amíg valaki ad egy ollót,
amikor a címke viszketni kezd.
Egyszer csak elfogy a türelmem,
és kitépem az egészet.
Anyu meg mindet szépen megvarrta.
De volt olyan is, hogy ráébredtem:
„Na, igen.
Tényleg elég sokáig egyedül hagytuk őket.”
Például egyszer fürödni akartam.
Fent voltam az emeleten, és megnyitottam a fürdővizet.
Anyu meghallotta lentről, és sikítozva rohant fel a lépcsőn:
„Fürödni akarsz? Fürödni? Bocs, de nem lehet!”
Mire én: „És miért is nem?”
Anyu bejött: „Ja, nem lehet.
Nem fürödhetsz, ahhoz túl hideg a víz.
Apád így állította be.
Csak tusolni tudsz, fürödni nem.”
Ehhez tudni kell,
hogy azért voltam teljesen kiakadva,
mert pár évvel korábban
a szüleim átálltak geotermikus energiára.
Irtó sok pénzt kiadtak a geotermikus fűtésért.
Apu kiszámolta, alaposan utánaszámolt.
Amint betöltik a 90-et,
onnantól már megtérül.
Még azt is tudom, hogyan építették be. Volt egy fúró.
Azt hittem, dinoszauruszokat fognak előásni. Mi a fene?
Fúrtak egy jó nagy lyukat a szüleim előkertjébe.
Nem vagyok sem a földhő, sem a fűtés nagy tudósa,
de annyit megértettem belőle,
hogy át fognak fúrni egészen a föld magjáig.
Nekem a geotermikus fűtés azt jelentette, hogy a szüleim láva-átalánydíjat fizetnek.
Hogy a víz szó szerint folyton fortyog.
Mi a francért ne használhatnám?
Nem, apu kitalálta, hogy spórolhat pár fillért,
ha egy kicsit lejjebb veszi.
El voltam képedve!
Álltam anyu előtt, és azt kérdeztem: „Várjunk csak!
De hát te imádsz kádban fürdeni!
Nem szoktatok fürdeni? De te imádod!”
Anyukám a fürdővizek királynője.
Komolyan, amikor gyerek voltam, folyton kádban fürdött.
Erre azt mondja:
„Nos, ha kádban akarok fürdeni, felteszem a tésztafőző fazekat, a nagyobbikat,
és forralok egy kis vizet.”
„És felsétálsz a lépcsőn az emeletre egy fazék forró vízzel?
Úgy fürdesz, ahogy a háborúban volt szokás?”
Miféle hülye szituáció már ez?!
„Akkor sem lehet. Apád úgy állította be.”
Közben apu hallotta, hogy mit beszélünk.
Odakiabált, hogy:
„Jól van, akkor átállítom, semmi gond.” De mérgesen.
Borzasztó mérges volt!
De kire? Ránk? Magára? Miért volt mérges?
Ez tiszta őrület.
Azt gondoltam: „A szüleim tiszta dilisek!
Szeretem őket, de tiszta dilisek.”
Vicces. Amikor kamasz voltam, ez nagyon ciki volt.
Mást se gondoltam a családról, csak, hogy: „Istenem, milyen furcsák vagytok!”
Aztán ahogy idősebb lettem:
„Istenem! Milyen furák vagytok!”
„Lököttek, de az én lökött bandám. Tök mókás!”
Ezért vannak fura szokások minden családban.
Nálunk például van egy ilyen:
Ha állítunk betlehemet, akkor azt december 6-án rakjuk össze.
Aztán ott marad ez a kis pajta.
Nálunk viszont Jézus ekkor még nem született meg.
Mert ugye még nincs 24.-e. Így logikus.
A születése előtt a Jézuska a bölcső mögött hever.
A többi kisbaba az anyaméhben várakozik, de neki a poros szekrény hátulja jutott.
Aztán egyszer csak ami várható volt, meg is történt.
A Jézuska eltűnt.
Jézus elveszett. Nem tudom, hogy a macska ette-e meg, vagy mi.
Vagy mi van, ha felporszívóztuk? Ja?! Akkor a nagyival van, a mennyországban!
Fogalmam sincs, hova lett.
Mindegy. Természetesen pótolni kellett.
Nem lehet üres a bölcső karácsonykor!
Milyen idétlen lenne már ez?
Valakinek Jézuskának kell lennie!
És elkezdtünk játékfigurákat tenni a helyére.
Egyik évben egy Playmobil építőmunkást.
Nagyon menő volt! Bajusza volt, és a kezében egy lapát.
Aztán egyik évben egy Polly Pocket. Kiharcoltam.
A másság jót tesz a Jézuska részlegnek!
Aztán egy Happy Hippo egy Kinder tojásból. Az is jó volt!
Aztán kikötöttünk a szuperhősök mellett.
Nem könnyű ám Jézus nyomdokában!
Valamit nyújtani kell!
Batmannek tökéletesen feküdt a feladat.
Batman három évig volt Jézus!
Mert, ugyebár Gotham, Bethlehem, egy kutya, nem?
És ez a változatosság jobban illik Jézus lelkületéhez.
Mindenki hirdetheti Jézus üzenetét, a szeretet üzenetét.
Batman miért ne? Számomra ez a karácsony.
Nem ezek a régi bibliai történetek,
hanem amit átélünk a barátainkkal, meg az otthoni dilinyósainkkal.
Mindenkinek megvan a maga különleges pillanata.
A karácsony mindenkinek másmilyen.
Nem baj, ha az ember az asztal alá issza magát karácsonykor.
Vagy, ha olcsó, lengyel Barbie-t kap a gyereked ajándékba.
Vagy, ha egy barna süni lakik otthon a szőnyegen.
Számomra csak az a jó karácsony, ha Batman ott fekszik a bölcsőben.
Csendes éj
Szentséges éj
Batman röhög Isten fián
Jézus valahol a szekrény mögött
Többé soha senki nem látta
Batman lett a megmentőnk
Csendes és
Szentséges éj
Házi sütik
A szekrényben valami nemezelt vacak
Fokhagymás gombás a leheleted
Tartsd csukva szádat!
Csak tartsd csukva a szádat!
Boldog karácsonyt! Ennyi volt! Érjetek haza épségben!
Jó, hogy eljöttetek, kellemes ünnepeket!
Ajándékozzatok magatoknak valami klasszat!
Igyatok valami rendeset!
Csendes éj
Szentséges éj
Remélem, jól szórakoztatok
Menjetek, bulizzatok egyet!
Ne feledjétek A kis Jézuska mindent lát
Vége a műsornak
Hazalovagolok a pónimmal
Boldog karácsonyt!
Köszönöm!
A feliratot fordította: M. Detti