Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Tusen takk!
Takk.
Takk. Folkens!
Velkommen. Så flott at dere kunne komme.
Og midt i juletiden.
Det berømmer jeg dere for.
Dere kunne ha vært på
en julefest
og lagt i deres eget spy allerede. Men nei,
dere kom for å se meg i kirka istedenfor.
Fred være med dere.
Det er ikke…
Jeg synes denne tiden før jul er en veldig spesiell tid.
Så spesiell. En unik blanding av
refleksjon og stress.
Reflektivt stress, så og si.
Men man gjør det mot seg selv.
For man har alltid følelsen av
at man må bli ferdig med alt før jul. Det må være ferdig.
"Nei, det må være ferdig før jul. Det må være ferdig".
"Å gjøre"-listen men også personlige konflikter.
De må ordnes før jul.
Som om jorden skulle gå under etter jul.
Må ordnes.
Min onkel er håndverker. Han får alltid høre:
"Gjør badet, men vi må ha det ferdig før jul."
Han sier alltid: "Ja, selvsagt, før jul. Bare ikke i år."
Men det er en spesiell tid og en spesiell forventning, sant?
Og for å strekke ut denne forventningen,
har vi adventskalendere, sant?
Så du kan frike ut litt hver dag istedenfor alt på en gang.
Derfor kan du dele det opp fint. I dag er det
ekstremt mange adventskalendere.
Er det noen av dere som lager det? Har dere laget det før?
Det er folk som lager dem i august. De sier ikke det.
De sier ikke det. Rett før jul sier de:
"Ja, jeg har laget til hele familien, så klart."
Til barna, til foreldrene deres, og til hunden.
Man tenker: "Hva slags psykopat er du?"
Det jeg kan forstå… Å, noen har rekt opp hånden allerede. Nettopp.
Det jeg kan forstå er om du gjør det for partneren din. Det er søtt.
Man gjør det i hvert fall det første året i forholdet.
Men det er sant at med de første syv lukene,
har man veldig gode ideer, sant?
Så tenker man: "Jeg er en skikkelig bra kjæreste.
Jeg har så kreative ideer".
Men etter den syvende luken…
Så blir det vanskelig.
Da tenker man: "Ja.
Pokker, en Hanuta-kjekssjokolade til.
Og en til!"
Å, han har nøtteallergi… "En til!"
Jeg hadde også en kjæreste en gang. Jeg var 16 år gammel.
Jeg laget til ham
en adventskalender med matpakkeposer.
Og i noen av dem var det lapper inni.
Når man satte dem sammen etterpå, sto det "Jeg elsker deg".
Ja, jeg var veldig søt.
Men også veldig dum.
For det var to problemer.
Første problem.
Etter "Jeg els…"
Da vet man hva det blir.
Hva annet kunne kommet etter?
Jeg elsker å ligge på sofaen?
Jeg el…leverer pizza.
Jeg elsker tanken på å ta hull i navelen.
Og det andre problemet var
at den niende desember kjente jeg at…
Han var ikke den rette.
Det var et problem. Ting skjer fort når man er 16.
Overgangen fra "å herregud, jeg er så forelsket".
til "æsj, hvem er det?"
er sømløs.
Og så, etter "jeg elsker",
skriver jeg bare
"julen".
Så på gaven han sto det:
"Jeg elsker julen".
Ja.
Hvorfor? Jeg har alltid hatt lyst til å si det.
Ja, det er slutt.
Skikkelig tenåringsbrudd.
Du kunne ikke sende melding, men jeg svarte ikke når han ringte engang.
"Jeg dumpet ham", sier jeg nå.
Jeg hørte det nylig. Det kalles "dumping" nå.
Man slår ikke opp lenger, man "dumper" noen.
Det høres kult ut, sant?
"Dumpet". Høres ut som du puttet fyren i en kurv.
Og så, akkurat som i Rødhette.
legger man en rutete serviett på toppen.
Og så dumper man ham hos moren.
Nei, det var ikke det jeg så for meg.
Jeg leste nylig
at adventskalendere er akkurat som en vanlig kalender. Et verktøy for å telle.
Og før i tiden
hadde man krittstreker som adventskalender
Tjuefire krittstreker.
Skrevet på veggen og barna fikk stryke vekk én hver dag.
Det var adventskalenderen.
Barna hoppet ut av sengene full av glede
klokken fem om morgenen, før de sprang ut for å grave opp den frosne åkeren.
Man må forestille seg det i dag, sant?
Med disse bortskjemte små drittungene.
"Mamma, hva slags adventskalender har jeg i år?"
"Apple? Playmobil?"
"Nei, sønnen min. I år har vi noe veldig spesielt til deg.
Du får lov til å viske vekk en strek fra veggen hver dag.
Kos deg".
"Kan jeg få beholde svampen, mamma?"
"Nei.
Og mens du holder på kan du fortsette med kjøkkengulvet."
Men vi hadde i hvert fall en bedre adventskalender, sant?
Da vi var barn, hadde vi veldig kule kalendere.
Det var ikke sånne dumme med bilder.
En venninne av meg hadde bare sånne med bilder.
Men vi hadde sånne med sjokolade.
Det var en liten sjokolade inni hver dag.
Det har liksom blitt innbrent i hjernen at det er verdens beste sjokolade.
Den aller beste.
I dag vet jeg bedre. Nei.
Det var den ekleste sjokoladen i verden, sant?
Når man smaker den igjen i dag, tenker man: "Æsj.
Det smaker som et eksosrør.
Det smaker som om aluminiumsfolien fortsatt er på."
Det var sånn det luktet. "Æsj, hvorfor?"
Da vi var barn smakte det bare så godt
fordi man aldri fikk sjokolade.
Smaksløkene var ikke fullt utviklet.
Klart det smakte dritt. Det var råolje inni, sant?
De ligger jo også i sånne plastikkformer.
Råolje som man blir høy av.
Det er det samme som å sniffe lim.
Man kan si at barn brukte å gå på fossil brensel.
I dag fins alt som adventskalender.
Det er adventskalendere med sokker.
Med LEGO, Playmobil, smykker.
Sminke. De er faktisk ganske bra.
Med parfymer, med valper, dinosaurer og…
med sexleketøy.
Dere vet sånne med… Ja.
Å, dere vet det? Da så.
Da får man et sexleketøy hver dag
bak luken. Men jeg tenker alltid:
"Er det egentlig så kult?"
Når man våkner om morgenen
og åpner øynene, sikler på puta med den ekle morgenånden.
Og det første man gjør: "Jeg skal åpne denne luken
og se hva jeg skal skjemme bort kroppen min med i dag."
Og på St. Nikolaus-dagen er det en analplugg.
Ja, på St. Nikolaus-dagen er det alltid noe stort.
Man er redd for sexleketøy-kalenderen,
man har sett den siden første desember.
"Herregud, hva er det?"
Det beste er at du vet at alle som har kjøpt denne kalenderen,
stapper i seg den greia i kveld.
Flott opplevelse.
Greit, ikke alle. De som kjenner kalenderen venter på glidemiddelet.
Det kommer først i luke åtte.
Og når det er mange adventskalendere i en familie,
må man være forsiktig så man ikke blander dem sammen.
Ellers ender man opp sånn: "Vennen, dildoen fra luke åtte.
Jeg synes den gjør vondt."
"Ja, det er T-Rexen fra barnas adventskalender."
"Å, da så. Da skal jeg gi den tilbake til dem."
Jeg synes disse sexleketøykalenderne er veldig firkantet.
Jeg vet ikke hvorfor.
Kanskje det er noe for litt pripne folk.
For folk som er pripne, men som også er ansvarlige.
Men folk som sier:
"Jeg liker ikke å stappe store ting inni meg,
men det var det som var i kalenderen.
Vi har kjøpt den, betalt for den…
og det er St. Nikolais-dagen i dag, så vi må feire.
Det må bare gjøres."
Det er ikke min greie. Men jeg har en venn og hun venter lengtende på
å få en sånn av kjæresten sin.
Hun vil ikke kjøpe en selv. Det må være en gave.
Hun synes det er fantastisk. En jul kom han hjem og sa:
"Vennen, jeg har kjøpt en veldig spesiell adventskalender."
Og hun bare: "Ja, for faen."
Han sa: "Det er akkurat det som trengs
for å få litt variasjon i forholdet vårt
og litt pepp i livet vårt."
For meg hadde det vært en grunn til å gjøre det slutt
hvis noen brukte ordet "pepp".
"Jeg vil ha litt pepp i vårt…" Takk, det holder for meg.
Og da tenkte hun: "Herregud, hva har han kjøpt?
Hva er det? Pakk det ut.
Er det noe med knuter? Er det en pisk? Kuler?"
Og han pakker det ut. En adventskalender
med te.
Ja. Spennende.
Veldig spennende.
"Det er veldig ville blandinger.
Galskap. Sitronmelisse og peppermynte.
Fem minutters bryggetid? Ja, la meg brygge i fem minutter."
Å, beroligende te.
Å, herregud, ja! Gi meg Earl Grey!"
"Earl Grey"? Han må være den kjedeligste fyren i verden.
Én gråtone.
Venninna mi bare: "Flott.
Alle andre knuller som kaniner i jula,
og jeg får meg bare litt kamillete.
Ja, da må vel T-Rexen inn igjen."
Men det er alltid litt vanskelig med jul og forhold.
Det er mange problemer som kan oppstå.
Julen er så klart kjærlighetens høytid.
Det sier først og fremst ateister slik at de får være med å feire.
Jeg har et spesielt forhold til det,
for jeg opplevde en gang en jul
der jeg ble dumpet på julaften.
Ja, det var tøft.
Det var vanskelig.
I 20 minutter latet jeg som om ingenting hadde skjedd.
Men så brøt jeg sammen under juletreet. Og det er katastrofalt.
Kanskje noen av dere kjenner til det.
Det verste som kan skje i en familie der man uansett
aldri snakker om følelser.
Familien min var fullstendig overveldet.
Broren min reiste seg opp og sa:
"Ok, jeg går inn på kjøkkenet og lager en Moscow Mule til alle."
Det var det eneste fornuftige som skjedde.
Faren min sto foran meg. Han visste at han måtte gjøre noe.
Han sto foran meg, så på meg,
strekker ut handen, slår meg hardt i siden, og sier:
"Kom igjen! Du som vanligvis er en sterk kvinne."
Han kunne like godt ha slått til en femåring og sagt:
"Forklar meg relativitetsteorien, du som vanligvis er så smart."
Og jeg bare: "Hva er det som skjer?"
Så reiser moren min seg, og jeg tenker:
"Endelig. Hun vet hva hun skal gjøre. Hun forstår følelsene mine."
Moren min reiser seg og går bort til pianoet.
Og enten som en ubevisst impulshandling eller fordi hun ville lette på stemningen,
spiller hun den eneste sangen hun kan utenat.
Og det var: "My heart will go on".
"Kødder du?"
Ok. Hun sammenligner kjærlighetslivet mitt med synkingen av Titanic.
Så passende. Så klart.
Og jeg lå der under treet og bare: "Kødder dere med meg?"
Jeg gråt i treet.
Det var helt forferdelig.
Og etter et råd fra en terapeut,
har jeg prøvd å bearbeide denne forferdelige situasjonen med en sang.
Å, du triste
Å, du pinende
Tårevåte juletid
Kjæresten forsvant
Han fant seg noen andre
Så jeg gråter, jeg gråter for en lidelse
Å, du triste
Å, du pinende
Tårevåte juletid
Mamma spiller piano
Pappa slår meg her
Så jeg gråter
Jeg gråter for en lidelse
Tusen takk.
Jeg føler meg bedre allerede.
I det øyeblikket tenkte jeg: "Herregud."
Samtidig som jeg tenkte tilbake på julene i barndommen.
Julen var fantastisk da man var barn, sant?
Man er alltid glad, det er alltid helt fantastisk.
Men la oss ikke lure oss selv.
For barn er gavene det viktigste, ikke sant?
Jeg vet at det høres litt umoralsk ut, men hvis du hadde spurt meg som barn:
"Hva er det viktigste for deg med julen?
At Gud ofret sønnen sin for deg og alle andre i verden?
Eller den nye Game Boy-en?"
Dere vil bli overrasket over å høre
at jeg sa:
"Game Boy-en, takk."
Ja, beklager. Men hva slags gave er det å ofre sønnen sin?
Nei, er du gal?
Det er altfor abstrakt for et barn. Tenk at man forteller det til barn.
At Gud ofret sønnen sin for deg.
For meg? Det er fullstendig upassende.
Det var ikke nødvendig. Jeg kjenner ham ikke engang.
Det er vel ikke grusomt, at kjære Gud lot sønnen sin dø?
Han er bannlyst fra himmelen
til en skabbete planet hvor det bare er oversvømminger, jordskjelv og rosenkål.
Og om ikke det var nok, så lar han ham bli korsfestet.
Som barn tenker man bare…
"Og det er kjære Gud.
Ok, da skal jeg be til ham. Kult."
Gaver er det viktigste
og det er derfor ønskelisten fra meg og broren min
ble lengre og lengre hver jul.
Ikke fordi vi var materialistiske griser som ikke kunne få nok.
Men fordi vi aldri fikk akkurat det vi ønsket oss.
Bare noe som var ganske lignende.
Bare at leken var fra et loppemarked. Den var allerede lekt med.
Fra dagens perspektiv, veldig holdbart. Absolutt.
Men som barn, driter man i holdbarhet.
Som barn vil man ha den originale barbien fra den rosa esken.
Ikke den polske etterligningen som noen hadde tegnet kjønnshår på.
Man kunne ikke få det av med voks engang.
Det er derfor vi begynte å skrive
veldig nøyaktige beskrivelser av gavene på ønskelisten.
For vi trodde "jesusbarnet er litt dum".
Vi må beskrive ting veldig nøyaktig. Så vi skrev ikke bare Barbie.
men "Den originale Barbie fra Mattel.
I originaleske. Rosa eske. Må være forseglet."
En gang klippet jeg ut ting fra de julekatalogene man får i posten
og klistret dem på ønskelisten.
Om vi hadde internett,
ville jeg ha lagt alt i handlekurven og bestilt det med en gang.
Hvis mamma spør: "Hva ønsker du deg til jul?"
"Det kommer, de ringer straks. Det er ordnet. Det blir levert."
Greit. Kanskje jeg ønsket meg noen urealistiske ting.
Jeg vet det nå.
For eksempel ønsket jeg meg ponni til jeg var 17.
Ja, og jeg husker hvor absurd det føltes
at jeg aldri fikk en.
Jeg forsto det bare ikke.
Hvorfor kunne jeg ikke få en ponni?
Vi har en hage. Så ponnien kan beite der.
Vi har et skur,
vi kan sette gressklipperen i garasjen og så kan ponnien bo der.
"Hvorfor ikke?"
Men jeg fikk ingen.
Og jeg vet at en eller gang før jul, sa broren min til meg:
"Jeg vet hva du får."
Jeg bare: "En ponni?
Ok, ikke si det.
Hvor stor er den?"
Og han bare:
"Den er så stor."
Jeg bare: "Å, hvordan føles den?"
Og han bare: "Så myk".
"Herregud, jeg får en ponni. Herregud."
Jeg sovnet hver kveld med tårer i øynene.
Helt til julaften trodde jeg at jeg fikk en ponni.
Og det jeg fikk i gave var…
sengetøy.
Med ponnitrykk.
Broren min var en ekkel liten sadist.
Jeg burde kanskje ha kvalt ham med sengetøyet.
Kanskje jeg prøve det, men jeg får ikke lov å snakke om det.
Jeg ønsket meg virkelig en ponni.
Og det var derfor jeg hadde en i fantasien min.
Jeg bare forestilte meg det, livet mitt med ponni.
Og kanskje av og til, fortalte jeg folk om det.
Bare nevnte at jeg hadde ponni.
Som barn tok jeg ikke sannheten så seriøst.
Bare prøvde det. Og når du forteller andre barn at du har en egen hest…
da blir man veldig populær.
De friket så klart helt ut. "Hva?" Og jeg syntes det var fantastisk.
Men jeg tenkte det var best
å bare lure de barna som ikke kom på besøk til meg på ettermiddagene.
Så jeg innså at jeg måtte fortelle det til barna i ballett-timene mine.
Og der kunne jeg virkelig overdrive.
Jeg fortalte dem de beste historiene.
Jeg fant opp en veldig fin farge på ponnien, et vakkert navn.
Jeg tok den med på turneringer.
Ponnien kunne gjøre triks.
Jentene gikk helt av skaftet.
De fulgte meg rundt. De dyrket marken jeg sto på.
Spesielt de som også red på hester.
De visste hva det betydde å eie sin egen hest.
For dem var jeg Bibi og Tina i ett.
Og jeg husker en ettermiddag da jeg hadde fortalt skikkelige historier.
"Ja, sånn er det med ponnien min." Og jentene bare: "Herregud!"
Jeg hadde en entourage bak meg.
Vi kom ut fra balletthallen. Alle barna ble hentet.
En jente sprang frem til moren sin:
"Mamma! Visste du at Caro har en ponni?"
Mor sa til meg: "Har du en ponni?"
Jeg følte meg så selvsikker at jeg bare: "Ja, jeg har en ponni.'"
Og hun bare: "Jøss, er den her i Køln?"
"Ja, så klart."
"Ja, hvor er den, da?"
Jeg så meg omkring på parkeringsplassen og over trærne så jeg taket på en hall.
"Der. Ponnien er der." Og hun sa:
"Å, er hesten din der?" Og jeg bare:
"Jepp."
Hun sa: "Det var rart, for det er en tennishall."
Og jeg sa: "Ja, ponnien liker også å spille tennis."
…spiller også tennis.
Avsløring: Jeg fikk aldri en ponni.
Jeg hadde det ganske tøft som barn.
Men ikke når det var jeg som ga gavene.
Hvis du gir en gave som barn,
så har man det ganske enkelt, sant?
Som barm kan du gi hva som helst i gave og foreldrene dine friker ut.
Virkelig. Du kan brette en papirbit til moren din.
"Å, det var vakkert brettet. Så vakkert!"
Man trenger ikke gjøre en innsats.
Man maler et dårlig bilde av familien der alle ser ut som oppblåsbare romvesen.
"Så vakkert."
Men jeg var til og med for lat til å male."
Så jeg skrev kuponger istedenfor.
Men i begynnelsen feilberegnet jeg tid og innsats.
Min første kupong var:
"Hjelp med husarbeid i ett år."
Ja. Moren min lo veldig.
Etter én dag sa jeg: "Å, jeg har gjort en feil."
Og så jobbet jeg med ned til noe realistisk.
Og så ga jeg en kupong der det sto: "Skal være snill i én dag."
Og på den sto det: "Skal være snil i en dag".
Det manglet en bokstav.
Det fant jeg også i boksen. "Skal være snil i én dag." Det holder.
Men det jeg egentlig mente, var det motsatte.
"Hei, mamma. Jeg skal være snill én dag i året."
Det betyr at 364 dager i året, er jeg ikke det.
I skuddår betyr det 365 dager.
Det var ikke en gave, det var effektiv utpressing.
Men det spiller ingen rolle for mødre.
Man kan gi dem en kupong for hva som helst.
De synes alt er fantastisk.
Jeg tror det er en slags selvbeskyttelse.
At man alltid er så fornøyd.
Alle mødre sier: "Takk, så snilt av deg. Så unødvendig."
Jeg syns det er defensivt,
for det er et fenomen som er altfor lite diskutert.
Ja, av tilbakeholdenhet.
Det er noe de kaller
"Gaveforskjell mellom kjønn."
Lønnsforskjell mellom kjønn.
Det kjenner vi alle til. Kvinner får mindre betalt enn menn, for samme arbeid.
Men kvinner får fortsatt mindre gaver.
Menn og barn får de beste gavene i verden til jul.
Hvorfor? Fordi kvinner har tenkt på det siden juli.
De skriver lister. De har notater på telefonen.
Det er derfor barn og menn får så kule gaver.
Som teleskop eller strikkhopp.
Eller knivslipingskurs eller noe.
Og kvinner får nesten ingenting. Når kvinner får noe, er det noe praktisk.
Som et støvsugertilbehør.
Det er det mamma får. Et støvsugertilbehør.
Jeg tuller ikke. En venninne fikk det i gave.
Jeg synes at det er enkelte ting som ikke hører hjemme i gavepapir.
En av de tingene er et støvsugertilbehør.
Ja, men det er veldig ergonomisk og veldig praktisk.
Herregud! Dopapir er også veldig praktisk,
men jeg gir ikke det som julegave.
En støvsuger…
Kvinner får bare praktiske ting, hvis de i det hele tatt får noe.
Spør en kvinne du kjenner, en mor,
eller familiesjef, hva de fikk i julegave i fjor.
Dere får høre noe som:
"Jeg tror barnet mitt malte en ølbrikke til meg."
Og i posten
var det en flaskeåpner fra kundetjenesten på banken.
Det var gaven sin.
Deft er jo fantastisk.
Det er en åpenbar urettferdighet.
De fleste kvinner jeg kjenner
fortjener en handlevogn full av gaver.
De er jo tross alt produsentene bak hele den julegreia, sant?
Utenom at sammenlignet med filmprodusenter,
tar de ikke med seg pengene hjem.
Ja.
De produserer julen.
Hvis det var en Oscar-utdeling hvor juleselskaper skulle få pris,
ville alle kvinner bli takket.
"Takk, uten deg hadde det ikke vært mulig, Margaret."
For de gjør alt.
De sører ikke bare for at alle får gaver.
Uten kvinnene, ville halve familien ikke visst at det var jul.
For de gir beskjed til alle om når og hvor det skal feires.
Jeg har en venn som har et eget firma, og tre barn.
Jeg så på gjøremålslisten hennes. "Organisere julen." Det var ett punkt.
Ett punkt på den jævla listen. "Ja, jeg gjør det på siden."
Kvinner tar seg av alt.
Festen, pynten, maten.
Samtidig på de beholde fred i familien.
Uten dem, ville slektninger ha slåss,
sannsynligvis en onkel med en fetter eller noe.
De forhindrer slåsskamper ved å dele ut schnapps.
Samtidig som de hele tiden ser fantastiske ut.
Og den største ukjente prestasjonen er så klart
at de hele tiden må late som
om det ikke er noe problem.
Høydepunktet med julen burde ikke være gaveutdelingen.
Men å hedre kvinnen i huset.
Men sånn er det ikke, og hvis disse kvinnene våger å si:
"Det er altfor stressende nå. Det er for mye."
"Å, mamma."
"Hun holder på å bli gal."
"Slapp av. Det er jul!"
Kanskje er vi litt skyld i det selv,
for før julen, sier vi ofte med et snev av panikk,
vi sier ting som:
"I år lar vi være å gi hverandre gaver, sant?"
Vi utveksler ikke gaver. Det høres lett ut,
men problemet er disse forskjellige definisjonene av ingenting.
Hva betyr "ingenting" i denne setningen?
Faktum er at for menn betyr "ingenting" ingeting.
Ingenting som i ingenting. I det hele tatt.
Og for kvinner er ingenting "ingenting?
Utenom litt.
Ikke noe stort.
Kanskje noe lite som uttrykker din evige kjærlighet til meg.
Kanskje jeg feller en tåre når jeg pakker den opp.
Men det er ingenting."
Det er en annen definisjon.
Samme det. Kanskje det bare er logisk at det er en gaveforskjell mellom kjønnene.
Forakt for kvinner har en lang tradisjon i kirken.
Og julen dreier seg om tradisjoner, sant?
Det er bare en konsekvens av det.
Det begynte med at katolikkene skapte den perfekte familien,
med ingen kvinner i.
Sant? Faren, Sønnen og Den hellige ånd.
Tre gutter. Høres ikke så katolsk ut, sant?
Det er bare et kollektiv. Det er ikke noe seksuelt.
Det er i hvert fall ingen damer der som plager dem.
I katolisismens historie er det så klart noen flere kvinner,
men dessverre er alle ganske dårlige mennesker.
Alt begynte med Eva. Hun fikk oss i skikkelig trøbbel.
Spiste eplet og fikk oss kastet ut av paradiset.
Man kan også si: "Eva var fiffig. Hun var nysgjerrig.
Hun så utenfor boksen, hun var ikke en nikkedukke.
Hun var interessert."
Så vidt jeg vet kan Adam også ha tatt en bit av eplet.
Det ikke et problem.
Greit, begge ble straffet ved å bli kastet ut av paradiset,
men Eva ble straffet med arvesynden.
Og ikke bare Eva, men alle kvinner etter henne.
Så vi alle bærer hennes arvesynd.
Det betyr grusomme smerter ved fødsel,
og hver måned blør vi fra kjønnsorganet vårt.
Ja, vi har forstått det.
En liten overreaksjon.
Kanskje gaveforskjellen mellom kjønn bare er en straff fra Gud.
Jeg vet ikke. Jeg har alltid tenkt at tante bare snakket tull.
Tanten min sa alltid:
"Jeg aldri fått like kule gaver som broren min." Altså onkelen min.
"Han trengte ikke å hjelpe til så mye hjemme heller."
Og faren min sa alltid: "Det er bare pisspreik."
Så vi tenkte at det var det.
Men en gang så vi på lysbilder sammen med farmoren vår.
Fra 60-tallet. Jul med masse glitter.
Man ser onkelen min
på en splitter ny sykkel, gliser fra øre til øre.
Bak står tanten min og hylskriker, med en sjokoladeplate i hånden.
Det var ikke den gode med råolje engang.
Tanten min hadde det faktisk ganske bra.
Hun fikk i hvert fall ingen pinlige gaver.
En jul fikk kusinen min
en epilator fra bestemor, foran alle.
Bestemoren min visste ikke hva det var.
Tanten min hadde pakket den inn og gitt den til henne.
Men heldigvis forklarte tanten min det til alle.
"Ja, hun ble akkurat 13 år,
men hun har allerede lange, svarte hår på beina."
Bestemor bare: "Hva er greia med å barbere leggene?
Hva er det for slags nymotens greier?"
Jeg lurer egentlig på når tidspunktet er hvor man blir bestemor?
Når blir man bestemor eller bestefar?
Ikke når man får barnebarn, men utvendig.
Nå er jeg normal, jeg bruker klær med forskjellige farger.
Men en eller annen gang blir jeg bestemor og da bruker jeg bare…
beige.
Ja, men ikke Kim Kardashian-beige, men helsebeige.
Når skjer det?
For øyeblikket har jeg fortsatt min egen stil, håper jeg.
Men på et tidspunkt vil den bli inndradd og jeg vil kle meg som en bestemor.
Når skjer det? Hvordan skjer det?
Det kule er jo at hver bestemor i hver generasjon ser likedan ut, sant?
Som barn så alle bestemødre likedan ut som i dag.
Alltid foldeskjørt, glitrende genser og helsesko.
Akkurat sånn.
Kommer det til å skje gradvis?
At det begynner med at man ser beige sko og tenker: "Å.
Det er min greie."
Og så går det nedenifra og opp. Beige bukser, kanskje?
Eller er det en formell prosess? At man får et brev fra departementet.
Og så åpner man det og så sier man:
"Å, Manfred. Tiden har kommet. Vi må kle oss i beige nå."
Så må du ta alle fargerike sneakers og capser og sånt,
og levere dem inn.
Og så får du en pensjonistvest å ta på deg.
Med sånn tjue lommer på.
Men hva gjør du med alle de tomme lommene?
Hvor får man tak i ting å putte inni?
Kanskje du får en kupong som du må ta med til senioravdelingen på Müller.
Så får du pensjonist-startpakken.
"En pakke innhold til lommer på pensjonistvest.
En håndfull hostetabletter.
Utgått på dato, så klart. Halvparten uten papir."
Og et lommetørkle og en kvittering fra 2007.
Men du har fortsatt 20 ledige lommer. Hva legger du i dem?
Du legger noe innpakket mat i hver eneste en, så klart.
Noe slags mat som du legger i en plastboks.
Egg også!
Som om ikke naturen allerede har pakket dem perfekt inn.
Så legger du dem i en plastboks og tar dem bare ut på tog.
Og så spiser du egget.
Jeg så nylig en gruppe eldre kvinner på toget,
og alle åpnet eggene sine.
Jeg tenkte: "Herregud". Plutselig ser jeg ikke bestemødre lenger.
I min oppfatning var de eldre kvinner.
Man ser dem bare på toget eller på familiearrangement.
Men når du slår på TV-en?
Alle verter over 40 er erstattet.
I alle filmer er det masse unge kvinner, men eldre kvinner?
Du kan glemme Instagram.
Det er som om de har blitt sugd ut av samfunnet.
De er på en måte bare borte.
Som barn så jeg for meg hvordan det var å dø.
At man på en måte bare ble visket ut.
Jeg forestilte meg det litt annerledes.
Bestemor markerte alltid hvor stor jeg var på døren.
Hun sa alltid: "Nå er du så stor."
Så forklarte hun: "Jeg pleide også å være større."
Som barn tenkte jeg bare: "Hva? Hvordan funker det?
Man vokser, men man kan ikke bli mindre.
Hun sa: "Du krymper med alderen, blir mindre".
Jeg bare: "Er det sant?"
Så satte det i gang en tankekjede i hodet mitt.
Da tenkte jeg: "Å ja. Sånn er det å bli gammel."
Når man blir gammel krymper man.
Bestemor vil bli mindre og mindre.
Så vil hun bo i et dukkehus.
Så vil hun bo i et LEGO-hus.
Så vil vi ikke kunne finne henne lenger.
En dag støvsuger vi og hører noe bli sugd opp.
Å nei.
Bestemor.
Da er man død, tenkte jeg.
Når man blir sugd opp.
Da bestemoren min virkelig døde,
satt jeg i kirken og tenkte at kisten er altfor stor.
Eller er det flere bestemødre der inne?
Det var siste gang jeg bevisst var i en kirke.
Det er ikke noe jeg gjør hver dag.
Men julaften er fortsatt…
Kirken er alltid full på julaften.
Ellers er ingen der, til og med når det ikke er Corona.
Men det er stappfullt i kirka.
Det er som om de legger jakken på benken allerede i november.
"Her setter ingen seg. Her sitter vår familie."
Helt stappfullt.
Hvis jeg hadde hatt et show
som var tomt hele resten av året, ikke en sjel,
men så stappfullt én gang i året,
ville jeg sagt: "Folkens, dette skal bli vårt livs show.
Da vil de komme hver eneste dag.
Vi skal underholde dem så mye at de ikke vil forstå hva som skjedde."
Men den katolske kirken bare: "Ja… Eller ikke.
Nei, la oss heller la barna ha en teaterforestilling som er altfor lang.
Som alle allerede kan.
Og alle bør snakke helt stille.
I et rom med tak som er altfor høyt.
Og alle må stå med ryggen mot publikum."
Og så leser engasjerte damer, med en kort frisyre.
De leser en tekst høyt. Fra Bibelen. Og man tenker:
"Til og med verdens beste bok høres dårlig ut om du leser den sånn."
"Det skjedde i de dager
at det gikk ut befaling fra keiser Augustus
om at hele verden skulle skrives inn i manntall.
Denne første innskrivningen ble først holdt
mens Kvirinius var landshøvding i Syria."
Nei.
Og så denne presten som du hele tiden merker
hater barn.
Han hater barn. Han bare later som.
Han vil helst kaste Finn-Friedrich ut fra første rad.
For han forstyrrer prekenen.
Og han slår naboen i hodet med salmeboken.
Det kan han ikke, han må si ting som:
"Julen handler om fødselsmirakelet og kjærligheten for et barn.
La barna komme til meg."
Det han egentlig vil er å ta Finn-Friedrich og si:
"Hold kjeft, gutt, ellers slår jeg deg med lysestaken.
Hvis du ikke er stille,
kommer Knecht Ruprecht og stikker lange nåler i øyet ditt."
Man må så klart…
Man må være glad for at en prest bare hater barna.
Det er det minste av to onder.
Så klart…
Overraskelse!
Folk går helst ikke i kirken lenger. Hele den julehistorien
har ikke noe med livene våre å gjøre lenger.
Man sitter der som ung person og tenker:
"Hva er det som skjer?"
Hvis historien om julen hadde skjedd i dag,
hadde alt vært helt annerledes.
Det begynner med forplantningen.
Maria og Gud ville sikkert ha møtt hverandre på Tinder.
Antar jeg.
Alt ville ha vært annerledes.
Som om Josef og Maria ville ha sovet i en stall. Liksom!
De hadde sjekket inn i en kul loftsleilighet fra Aribnb
i gentrifiserte sentrum av Betlehem. Det er jo åpenbart.
Logisk.
De ville ha sjekket omtalen.
"Bare én stjerne? Nei, ikke en sjanse."
Som om de tre vise menn
ville ha reist så langt bare for å gi dem gaver.
De ville ha sendt noe med Amazon, sant?
Allerede pakket inn.
Du betaler 79,80 euro i overpris
bare så de stapper det inn i en sånn klespose.
Det er den enkleste måten å si: "Jeg hadde penger, og bryr meg ikke om deg."
Sånn ville det ha vært. Bedre å bare gi dritt i gave, sant?
Jeg og vennene mine har alltid "hemmelig tullenisse".
Det er det samme som "hemmelig julenisse",
bare at man faktisk innrømmer hvor dårlige gavene er.
Vi gjør det hvert år til jul,
men dessverre dagen før julaften.
Det betyr at jeg ikke husker de siste julene så godt.
For jeg er alltid så fyllesyk på julaften.
Jeg husker ikke.
Men vi må alltid gjøre "hemmelig tullenisse" den 23,
for det er den eneste dagen hvor alle er i Køln.
Boen av dem i Kina eller Hamburg eller Gud vet hvor.
Så vi kan bare gjøre det da.
På ett eller annet tidspunkt eskalerte det.
Vi begynte omtrent for 20 år siden.
Vi var seks personer og vi gjorde det hjemme.
Med årene
har det blitt fler og fler folk og det har eskalert over tid.
Det kom til et punkt hvor ingen ville ha det hjemme lenger.
Jeg kan ikke renovere igjen. Det var så ille i fjor.
Så vi begynte å leie et lokale.
Vi ordnet et juletre, vakter, timeplan,
og det ble et skikkelig arrangement. Med invitasjoner.
Vi hadde team som dekorerte treet og som tok det ned.
Det var straff hvis man glemte gaven.
Så ble vi skikkelig fulle.
Vi ble så fulle. Hver gang visste jeg at julaften kom til å bli et helvete.
Jeg måtte prøve å rasjonere det ut.
Jeg måtte prøve å ta det med ro med mengden alkohol.
Men jeg klarer det ikke.
Det fins folk som drikker vann innimellom.
De drikker vann. For noen psykopater! Hvordan får de det til?
Hvordan kan man kontrollere det så bra?
Efter hver alkoholholdige drikk. "Vann.
Jeg gjør det alltid sånn. Først øl og så vann.
Jeg har alltid prøvd.
Jeg har alltid tenkt: "Ok, nå skal jeg drikke vann.
Jeg skal drikke litt vann."
Så gikk jeg for å hente litt. "Vann, vann, vann."
Så sto jeg der og bare: "Øl. Faen."
Og så…
Så hørte vi på Rage Against The Machine
og så lagde vi en sånn mosh pit.
Alle hoppet rundt
og alt ble ødelagt og man skadet seg selv.
En jul satt jeg der med blåveis
og broren min hadde en stor kul i pannen.
Vi satt overfor bestemor ved bordet og hun så på oss og sa:
"Har dere slått dere? Nå i julen?"
Og vi bare: "Ja, vi ramlet i går."
Vi er alle så fyllesyke på julaften.
Derfor har jeg laget en egen versjon av en velkjent julesang.
Akkurat som hvert år
Skjedde det igjen
Knærne på bakken
Spy hengende fra haken
Jeg kan knapt bevege meg
Kan knapt holde ut smerten
Kravler på alle fire
Gjennom hele huset
Foreldrene venter i godt humør
Gåsen er gjennomstekt
Jeg drikker bare videre
Helt til neste år
Den kan dere få.
Men…
Drikkingen på eller rett før julaften er bare høydepunktet.
Det begynner mye tidligere, så klart.
Man må drikke seg full gjennom hele advent, på julemarkedet.
Alle vil gå på julemarked med deg.
"Vi må gå på julemarked.
Plutselig stresser du med avtaler.
for alle vil gå på julemarked med deg.
Det er sosialt press.
"Vi må gjøre det før jul. Vi må gå på julemarked."
I Køln, når folk sier: "Kom igjen, vi går på julemarked."
Da må du spørre: "Hvilket av dem?"
Vi har tusenvis av julemarkeder i Køln.
Vi har flere julemarked enn parkeringsplasser.
Vi drikker mye gløgg her også.
Hvem fant på det?
Man står der i kulden
med koppen sin,
og med første supen brenner man seg i munnen.
Tungen blir nummen. Det er ikke en dårlig ting.
Så fort den har kjølt seg ned med én grad,
smaker det som kalde føtter.
Det smaker sånn som fyllesyken dagen etter føles.
Sakte men sikkert får man smaken i munnen.
Så står jeg der med den allerede halvkalde tingen. "Æsj."
Etter to sekunder kommer noen fra gruppen og sier:
"En runde til? Jeg kjøper en runde til. Få koppene deres."
Og så står man der og bare: "Faen, han er som et inkassofirma."
"Kom igjen."
For han vil ha tilbake depositumet for koppene.
En gang kastet jeg gløggen i snøen.
Det så ut som jeg kastet opp blod i snøen. "Går det bra?"
"Ja."
Eller så må man drikke alt på en gang.
Gud ville ikke at man skulle gjøre det med gløgg.
Det var derfor han skapte den skoldende het.
Da blir man så klart full av gløgg.
Det er en skikkelig ekkel måte å være full på.
Jeg merker alltid når jeg har drukket for mye,
når jeg får lyst på slimete hvitløkssjampinjong.
Resten av året ville jeg aldri sett på det engang.
Men på julemarkedet: "Å, hvitløkssjampinjonger."
Ikke sant?
Eller når jeg har drukket nok gløgg begynner jeg sakte å
tenke at all dritten i bodene er veldig kult.
"Det er jo skikkelig fint.
Det er nydelig.
Jøss, alt er laget av filt."
Filt. Resten av året bryr jeg meg ikke om filt.
Men på julemarkedet: "Å, filt.
Filtsko også. Fantastisk."
Alt er fullt av dilldall.
Man kjøper det og det blir bare liggende i huset.
Man tenker: "Ja, jeg trenger alt det."
Det er sånn som TV-shopping var før.
Jeg vet ikke hvordan de gjør det,
men før når man tok det på, tenkte man:
"Nei, aldri i livet.
Det skjer ikke at jeg noensinne
ville trengt å kjøpe en lo-frityr."
Men så ser man på den i ti minutter og tenker: "Jeg trenger den.
Jeg må fritere loet mitt. Alt."
Det er som på julemarkedet også. "Jeg trenger det."
Men jeg trenger det virkelig.
Altså julepynten fra julemarkedet.
Jeg er avhengig av den, hvis jeg vil at alt skal være julete.
Jeg kan ikke gjøre det selv. Det går ikke.
Jeg kan se på så mye Pinterest jeg bare vil. Det funker ikke.
Jeg vet at det fins folk som bare kan det.
Det fins folk som man bare kan gi en limpistol,
et par tørkede løv og litt materiale,
så lager de… nei, de tryller frem blomsterdekorasjoner.
Man tenker at det kommer en interiørfotograf straks
og lager en åttesiders story for Vogue.
Hvordan er det mulig?
Det siste jeg tryllet frem fra tørkede løv var absolutt ikke lovlig.
Det ser så jævlig ut når jeg dekorerer.
Hjemme hos meg ser det ut som
om en dekorasjon som egentlig var fin, ramlet ned på gulvet.
Og noen kostet den opp.
Folk går forbi og sier:
"Hei, sjef. Du bør ta en titt på dette.
Et stearinlys og en fjær. Hva skjedde her?"
Eller Black Stories. Kjenner dere til det?
"Et stearinlys og en fjær ligger på bakken. Hva har skjedd?
Var det et innbrudd? En eksplosjon?
Nei, Caro har laget noe. Å, ok."
På et tidspunkt ringte jeg mamma og sa:
"Mamma, jeg kan ikke dekorere."
Mamma bare: "Ja, det er bra."
"Hva?"
"Det er bra at det er enkelte ting du ikke kan."
"Ja, flott".
"Det er en god egenskap.
Å kunne si at det er noe du ikke klarer. Det er bra."
Men man må ikke gjøre det for ofte.
Ellers hører det ut som man fisker etter komplimenter.
Akkurat som på skolen. Alle hadde en venn som bare:
"Å, jeg stryker garantert. Å, toppkarakter igjen?"
"Herregud."
Derfor får jeg alltid kjeks i julegave.
Jeg får alltid det.
Mans er at det er kjempegode kjeks.
Så innser man at personen som ga dem,
bare vil høre hvor gode de er.
Jeg får dem alltid med setningen:
"Ja, men de ble ikke så bra i år."
Og da tenker man:
"Så hvem får de du syntes ble bra, da?"
For det første: Hvordan kan kjeks ikke bli bra?
Det er fett og sukker. Det er alltid godt.
Man kan ikke kombinere fett og sukker
så det ikke smaker godt.
Det er derfor det alltid er overflødig når man tar en bit og sier:
"Å, nydelig."
Ja, selvfølgelig.
Det er et kjeks. Hva skal det ellers være? Magnetisk?
Hva tror du?
Kjeks!
Jeg tar alltid alle kjeksene jeg får, og jeg får mange,
og legger dem på et stort brett.
Så spør alle: "Har du bakt dem selv?"
På ett eller annet tidspunkt begynte jeg å si: "Ja.
Med ponnien min.
Ponnien min og jeg baker alle kjeksene.
Ingen problem. Vi gjør det hvert år. En vanlig onsdag."
Problemet er om noen med allergier kommer,
og de spør: "Er det nøtter i?"
"Ja…
Sikkert ikke.
Smak en og spør meg igjen om to minutter.
Hvis du fortsatt lever er det ikke nøtter i."
Men maten er veldig viktig i julen, sant?
All julemat er høydepunktet.
Det må være den beste maten i verden for alle.
Det er bare to sider.
Den første er Team Pølser og potetsalat.
Den andre siden er Team Død fugl.
Gås, and eller kalkun.
Ugler. Hva som helst.
Som barn var jeg på Team Pølser og potetsalat.
Det ble fortere ferdig.
For barn er det sjikane.
Dette lange måltidet. Hva faen?
På julaften, når du allerede har vært i kirken.
Du vil ha gaver. Må det være et så langt måltid på julaften?
Vanligvis er det bare nudler og saus.
Men på julaften må man sitte ved bordet i tre timer.
Vi hadde alltid rester.
Vi kalte det ikke rester, men "raclette".
Det var et genialt trekk fra mamma. Da trengte hun ikke å lage noe.
Bare ta av alle lokk.
Ulempen for oss barn var at det tok en evighet før pappa var mett.
Han sa alltid: "Dette er ikke skikkelig mat."
Når faren min sa:
"Dette er ikke skikkelig mat", mente han at det ikke var kjøtt.
Med raclette er det bare salami og skinke og sånt.
Ikke noe skikkelig kjøtt.
Som barn er man allerede mett etter et halvt stykke smeltet ost.
Man sitter der med sitt varme ansikt og vakler på stolen:
"Når får vi åpne gaver?"
Men du må vente til faren din er mett.
Du har allerede kommet deg forbi de 24 lukene i adventskalenderen.
Så må du vente på at faren din spiser 24 små panner med mat.
Vi spiller også etter maten.
Det har blitt en tradisjon de siste par årene.
Vi spiller alltid et spill.
Det høres litt rart ut nå, men…
Det heter "Moren din-kortspill".
Det er et kortspill man spiller med mødre.
Man må overgå hverandre
med tanke på vekt, hår og antall uovervåkede barn.
Det er alltid "Moren din"-fraser og så må alle bestemme
hvem som har den morsomste, som man kan bruke som trumfkort.
Spillet i seg er ikke så kult,
men broren min og jeg lo oss ihjel
av måten foreldrene våre leser frasene på.
Når faren min leser opp sin,
ser han bort på broren min for å se om det var morsomt.
For han forstår ikke alltid vitsen.
Han sitter der på julaften og sier:
"Moren din blir oftere tatt i enn dørhåndtaket på arbeidskontoret.
Var den bra?"
"Bra."
Moren min forstår heller ikke.
Hun leser den som en engasjert kirkekone i Køln.
Hun leser sånn:
"Moren din driter på teppet,
putter i saltstenger og sier at nå bor pinnsvinet her."
Det er altfor gøy.
Man er ikke hos foreldrene sine så ofte lenger.
Men for noen år siden
bodde jeg en stund hos foreldrene mine, på grunn av en "situasjon". Og…
Det skremte meg.
Jeg trodde vi skulle bli gale.
Men det var faktisk helt fantastisk.
Vi hadde regelmessige måltider. Vi spiste frokost sammen.
Man sitter på samme sted som man satt som barn.
Det var fem forskjellige typer skinker.
Av og til åpnet jeg kjøleskapet bare for å telle alle.
Ingen var utgått på dato. Ingen hadde rullet seg sammen.
Bare det var så fascinerende.
Alle klærne mine ble vasket, strøket og sydd.
Alle toppene mine har hull. Det er bare sånn det er.
Det er fordi jeg ikke venter på å få en saks
når lappen begynner å klø.
Jeg bare friker ut
og river den bort.
Moren min hadde sydd det igjen.
Men det var øyeblikk hvor jeg innså:
"Å ja.
Vi har latt dem være alene veldig lenge.
For eksempel ville jeg ta et bad en gang.
Det var i andreetasje og jeg tappet opp vannet.
Mamma var nede og hørte det, og sprang opp mens hun skrek:
"Vil du bade? Det går ikke."
Og jeg bare: "Hvorfor ikke?"
Så kom hun inn og bare: "Nei, det går ikke.
Du kan ikke bade. Vannet er for kaldt.
Pappa har stilt det inn sånn.
Man kan bare dusje, men ikke bade."
Jeg må legge til at
jeg var fullstendig forvirret.
For et par år tidligere
hadde foreldrene mine byttet til geotermisk energi.
De betalte så mye for det.
Pappa hadde regnet på det.
Når foreldrene mine blir 90 år,
vil det endelig ha lønt seg.
Jeg vet til og med hvordan det ble bygget. Det kom en drill.
Jeg trodde de skulle lete etter dinosaurer.
De drillet et hull i hagen til foreldrene mine.
Jeg er ikke en ekspert på geologi eller varme,
men jeg trodde geotermisk
er at de borer gjennom jordens kjerne.
For meg betyr geotermisk varme at foreldrene mine har en lava-flatrate.
At vannet koker hos dem hele tiden.
Hvorfor skal man ikke bruke det?
Nei, faren min fant ut at man kan spare noen cent
hvis man skrur det ned litt.
Og jeg ble sjokkert.
Jeg sto foran moren min og sa: "Vent litt.
Men du elsker jo å bade.
Får du ikke bade? Men du elsker jo det."
Moren min, dronningen av badevann.
Da jeg var liten badet hun hele tiden.
Og hun sa:
"Når jeg vil ta et bad, tar jeg pastagryten, den store.
Så koker jeg opp litt vann."
Jeg sa: "Og så går du opp trappen med en gryte kokende vann?
Liker du å bade sånn som de badet under krigen?"
Hva er det for slags merkelig situasjon?
"Du kan ikke. Pappa har stilt det inn sånn:"
Og så overhører faren min samtalen.
Jeg hører ham rope:
"Greit, jeg skal stille den inn." Men aggressivt.
Faren min var rasende.
Men på hvem? På oss? På seg selv? Hvorfor var han så sint?
Det er galskap.
Man tenker: "Foreldrene mine er så merkelige.
Jeg er glad i dem, men de er merkelige."
Det er så morsomt. Som tenåring er det superflaut.
Man synes at alle i familien er så rare.
Og jo eldre man blir, tenker man:
"Herregud, dere er så rare.
Der er friker, men dere er mine friker. Det er kult."
Det er derfor det er merkelige tradisjoner i familien min.
Men for oss er det sånn.
Når vi stiller opp julekrybben, er det den sjette desember.
Da står den der, denne stallen.
Men for oss er ikke Jesus født ennå.
For det er jo ikke den 24. enda. Vi er veldig logiske.
Derfor ligger han bak krybben, til han blir født.
Andre barn ligger i magen, men han er bakerst i et støvete skap.
Og en eller annen gang skjedde det som måtte skje.
Jesus var borte.
Jeg vet ikke om katten spiste ham.
Eller om vi hadde støvsugd ham opp? Han er med bestemor i himmelen.
Aner ikke hvor han ble av.
Uansett så måtte vi erstatte ham.
Man kan ikke ha en tom krybbe på julaften.
Det hadde vært skikkelig skummelt.
Noen må være Jesus.
Så vi begynte å legge leketøysfigurer i.
Ett år hadde vi en Playmobil-byggearbeider.
Veldig kult. Han hadde bart og en spade i hånden.
Så ett år hadde jeg Polly Pocket. Jeg fikk den gjennom.
Mer mangfold i Jesus-sektoren.
Så en flodhest fra et Kinder-egg. Det var også bra.
Så landet vi på superhelter.
Det er vanskelig å følge Jesus vei.
Man må ha noe å komme med.
Det var definitivt en jobb for Batman.
Batman var Jesus i tre år.
Kom igjen. Gotham, Betlehem, hva er forskjellen?
Og det er mye mer i Jesu ånd. Dette mangfoldet.
Hvem som helst kan spre Jesus budskap. Kjærlighetens budskap.
Hvorfor ikke Batman? For meg, er det jul.
Ikke disse gamle historiene fra Bibelen,
men det man opplever med venner og frikene hjemme.
Alle har sitt egne, spesielle øyeblikk.
Julen er annerledes for alle.
Samme om dere drikker dere sanseløse på julaften,
eller gir barna deres billige Barbiedukker fra Polen.
Eller om et brunt piggsvin bor hjemme på teppet.
For meg er det bare jul hvis Batman ligger i krybben.
Stille natt
Hellige natt
Batman ler av Guds sønn
Jesus ligger et sted bak skapet
Hvor ingen fant ham igjen
Batman vår frelser er her
Stille natt
Hellige natt
Hjemmelagde kjeks
I skapet noe dritt laget av filt
Ånden din stinker hvitløkssjampinjong
Hold munnen lukket
God jul! Det var det, folkens. God tur hjem!
Takk for at dere kom, og nyt julen.
Dette var kjempeflott.
Drikk noe skikkelig!
Stille natt
Hellige natt
Jeg håper dere hadde det gøy
Gå ut og kos dere nå
Husk at Jesusbarnet ser alt
Folkens, showet er over
Jeg skal ri ponnien min hjem
God jul!
Takk!
Tekst: Veronica Heim