Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Tack så mycket!
Tack. Hörni!
Välkomna! Härligt att ni kunde komma allihopa.
Mitt i juletider och allt.
Där får ni verkligen pluspoäng.
Ni kunde ha varit
på någon julfest nu,
ligga i era egna spyor. Men icke,
ni kom till kyrkan för att se mig istället.
Frid vare med er.
Är det inte…
Jag tycker att den här tiden före jul är en sådan speciell tid, eller hur?
Otroligt speciell, en unik blandning
av eftertanke och att vara helt sönderstressad.
Eftertänksam stress så att säga.
Men som man ger sig själv.
För man har alltid den där känslan,
"Jag måste få allt klart före jul. Jag vill bli klar med allt."
"Nej, det där måste bli klart före jul. Det måste bli klart."
Att göra-listorna, men även personliga konflikter.
De måste lösa det där före jul.
Som om världen skulle gå under efter jul.
Det måste lösas.
Min morbror är hantverkare. Han får alltid höra,
"Gör om badrummet så att det blir klart före jul."
Han säger alltid, "Ja, självklart, före jul. Men inte detta år."
Men det är en speciell tid och en speciell förväntan, eller hur?
Och för att göra förväntningen ännu längre,
så finns det adventskalendrar, eller hur?
Så att man kan flippa ut lite varje dag istället för allt på en gång.
Man kan alltså pytsa ut det lite fint. Nuförtiden finns det
galet många adventskalendrar.
Är det någon här som gör dem själv? Har ni någonsin gjort en själv?
Det finns de som gör dem i augusti. De säger det bara inte.
De säger det inte. Precis före jul säger de,
"Ja, jag gjorde några till hela familjen, förstås."
Till barnen och deras föräldrar och till hunden.
Och du tänker, "Vad är du för psykfall?"
Jag förstår om… Åh, nån har handen uppe redan. Precis.
Jag förstår om du gör det till din partner, det är ju ganska gulligt.
Det gör man ju, åtminstone första året som par.
Men visst är det så att med de första sju luckorna
har man riktigt bra idéer.
Man tänker, "Jag är verkligen en bra flickvän."
"Jag har jättekreativa idéer."
Men efter den sjunde luckan…
Då börjar det bli svårt.
Det är då du tänker, "Japp."
"Vad fan, en Hanuta-kexchoklad till."
"Och en till!"
Oj, han är allergisk mot hasselnötter. "Äh, en till!"
Jag hade en pojkvän en gång. Jag var 16 år.
Och då gjorde jag
en adventskalender av smörgåspåsar till min pojkvän.
Och vissa påsar var det bokstäver i
och när man satte ihop dem sen så stod det "jag älskar dig".
Ja. Jag var jättegullig.
Men också jätte, jättekorkad.
För det fanns två problem.
Första problemet.
Efter "jag äl…"
Då är det ganska klart vad som ska komma.
Jag menar, vad skulle annars komma efter?
Jag äl…tar mina problem?
Jag äl…gar på, för att inte missa bussen.
Jag äl…van, brukar dansa i skogen.
Och det andra problemet var
att jag den nionde december upptäckte att nja…
Den här snubben är inte den rätte.
Det var ett problem och vid 16 händer det snabbt, eller hur?
Övergången mellan, "Herregud, jag är så kär!"
till "Usch, vem är det där?"
är smidig.
Så efter "jag älskar",
skrev jag helt enkelt
"julen".
Hans present blev
"jag älskar julen."
Ja.
Ja, hurså? Jag har alltid velat säga det.
Och ja, det är slut.
Typiskt 16-årings göra slut-metod.
Man kunde ju inte skicka ett sms, men jag svarade inte ens när han ringde.
"Jag dumpade honom", som man säger nuförtiden.
Jag hörde det nyligen. Det kallas för att "dumpa".
Man gör inte slut med nån längre, man "dumpar".
Visst låter det coolt?
"Dumpa." Det låter som om man slänger ner killen i en korg.
Och sen precis som i Rödluvan,
lägger man en liten handduk över.
Och sen dumpar man honom hos hans mamma.
Nej, det var inte det jag hade tänkt mig.
Jag läste nyligen
att adventskalendrar är som en vanlig kalender. Ett verktyg att räkna med.
Och förr i tiden
ritade man kritstreck som adventskalender.
Tjugofyra kritstreck
som ritades på väggen och barnen fick sudda ut ett varje dag.
Det var adventskalendern.
Barnen studsade säkert lyckligt ut ur sina dunbolster
klockan fem på morgonen innan de gick ut för att gräva upp det frusna fältet.
Kan ni tänka er det idag?
Med de här bortskämda ungarna.
"Mamma, vilken adventskalender blir det i år?"
"Apple? Playmobil?"
"Nej, min son, i år har vi nåt mycket speciellt till dig."
"Du ska få sudda ut ett streck på väggen varje dag."
"Ha så kul."
"Får jag behålla tvättsvampen i alla fall, mamma?"
"Nej."
"Och medan du ändå håller på, kan du väl ta köksgolvet också."
Men vi hade ju bättre adventskalendrar, eller hur?
När vi var barn fanns det riktigt coola.
Det var ju inte sådana där med dumma bilder.
Jag vet en kompis som bara fick de med bilder, stackaren.
Men vi fick de med choklad.
För varje dag fanns det en bit choklad inuti.
Det etsade sig fast i mitt minne. Det där är världens bästa choklad.
Den absolut bästa.
Idag vet jag. Nej.
Det var världens äckligaste choklad, eller hur?
Om du smakar den idag, tänker du "usch!"
"Det smakar som ett avgasrör."
"Det smakar som om nån glömt aluminiumfoliet på".
Det var så det luktade. "Usch, varför?"
Och jag tror att det bara smakade gott för oss barn
för att vi aldrig fick äta choklad.
Smaklökarna var ju inte särskilt välutvecklade.
Så klart att de smakade skit. Det var väl petroleum i dem, eller hur?
Inuti de där små plastformarna förstås.
Petroleum blir man ju hög på.
Att äta petroleum var nästan det samma som att sniffa lim.
Man skulle kunna säga att barn brukade gå på fossila bränslen.
Nuförtiden kan vadsomhelst vara en adventskalender, eller hur?
Det finns adventskalendrar med strumpor.
Med LEGO, Playmobil, med smycken.
Smink. De är faktiskt ganska bra.
Med parfym, med valpar, dinosaurier och…
…med sexleksaker.
Ni vet de där med… Åh, ja.
Jaså, ni vet vad jag menar? Okej.
Man får alltså en sexleksak varje dag
bakom luckan. Men då tänker jag,
"är det verkligen så coolt?"
När du vaknar på morgonen
och öppnar ögonen, drägel på kudden med den där äckliga morgonandedräkten.
Och det första du gör är: "Nu ska jag öppna luckan
och se vad jag kan unna min kropp med idag."
Och på Nikolausdagen är det en analplugg.
Ja, på Nikolausdagen finns det alltid nåt stort inuti.
Man blir så rädd för sexleksakskalendern
för du har sett den där saken sen första december.
"Åh, herregud. Vad är det där?"
Och det bästa är att du vet att alla som köpt den där kalendern
kommer sticka upp den där i sig själva i kväll.
Underbar erfarenhet.
Men inte alla som tur är. De som redan kan kalendern väntar på glidmedlet.
Det kommer inte förrän lucka åtta.
Och när det finns så många adventskalendrar i familjen,
måste man se upp så att man inte blandar ihop dem.
Annars blir det lätt, "du, älskling, den där dildon i lucka åtta."
"Jag är ledsen, men det gör lite ont."
"Ja, älskling, det är T-Rex från barnens adventskalender."
"Jaha, okej. Då ska jag lägga tillbaka den."
På nåt sätt tycker jag sexleksakskalendrarna är tråkiga.
Jag vet inte varför.
Det kanske är nåt för lite pryda folk.
För folk som egentligen är pryda men också ansvariga.
Men folk som säger,
"Jag gillar generellt sett inte att trycka in stora objekt inuti mig."
"Men den var ju i kalendern."
"Vi har köpt den, betalat för den…
…och idag är det Nikolausdagen och vi måste fira."
"Det måste göras."
Det är inte min grej. Men jag har en vän som verkligen längtar efter en sån.
Vill få en av sin pojkvän.
Hon vill inte köpa en själv, det måste vara en present.
Hon tycker den är toppen. Och en jul kom han hem och sa:
"Älskling, jag har en väldigt speciell adventskalender."
Och hon bara: "Jaså, det har du."
Han sa, "det är precis det som behövs
för att få lite variation i vårt förhållande
och lite krut i våra liv."
Jag skulle göra slut med den
som använder ordet "krut".
"Jag skulle vilja ha lite krut i vårt…" Tack, det var bra för mig nu.
Och då tänkte hon redan, "Åh, gud vad har han köpt?"
"Vad är det? Packa upp det."
"Är det nåt med knopar? Är det handbojor, kullager?"
Och så tar han fram den. En adventskalender
med te.
Ja. Upphetsande.
Väldigt upphetsande.
"Det är helt galna blandningar."
"Vild citronsalva med pepparmint."
"Jaså, ska det dra i fem minuter? Ja, låt mig dra i fem minuter."
"Åh, lugnande te."
"Åh, gud, ja. Ta mig med Earl Grey. Ta mig, Earl."
"Earl Grey"? Han måste varit världens tråkigaste kille.
En nyans av grått.
Och min kompis bara, "Fint."
"Alla knullar skallarna av sig på jul
och den enda påsen jag får är en kamomillpåse."
"Japp, det ser ut som om T-Rex får komma tillbaka in."
Men det är alltid lite svårt med jul och förhållanden.
Det finns massa problem som kan uppstå.
Jul är förstås kärlekens helg.
Särskilt ateister säger det så att de också får fira.
Och jag har ett speciellt förhållande till det.
Jag fick vara med om en jul
när jag blev dumpad på julafton.
Ja.
Det var jobbigt.
I tjugo minuter lyckades jag låtsas som ingenting.
Men sen bröt jag ihop gråtandes under granen. Och det är katastrofalt.
Några av er kanske hajar.
Vare sig det är jul eller inte, så är nåt sånt det värsta som kan hända
en familj som inte pratar känslor.
Alla i min familj blev fullkomligt överväldigade.
Min bror ställde sig upp och sa,
"Okej, jag går till köket och gör Moscow Mule till alla."
Det var det mest förståndiga som hände.
Pappa stod framför mig. Han visste att han borde göra nåt.
Stod framför mig, tittade på mig,
attackerade och slog mig jättehårt i sidan och sa,
"Kom igen nu! Du brukar ju vara en stark kvinna."
Han kunde lika gärna ha slagit en femåring och sagt,
"Förklara nu relativitetsteorin, du som brukar vara så smart!"
Och då tänkte jag bara, "men vad händer?"
Men då ställde sig mamma upp och jag tänkte,
"Äntligen! Hon vet vad hon ska göra. Hon förstår mina känslor."
Mamma reser sig och går till pianot.
Antingen var det en undermedveten impuls eller så ville hon lätta upp stämningen,
så hon spelar den enda sången hon kan utantill.
Och det var "My Heart Will Go On".
"Skämtar du, eller?"
Okej, hon jämför mitt kärleksliv med det sjunkande Titanic.
Ja, det var ju lämpligt.
Och jag låg under granen och tänkte, "Är ni helt galna allihopa?"
Jag grät inne bland grenarna. Tårarna svämmade över i hela huset.
Det var så hemskt.
Och efter terapeutiska råd,
har jag försökt att bearbeta den här hemska situationen med en sång.
Åh, du ledsna
Åh, du smärtsamma
Tårfyllda juletid
Pojkvännen har försvunnit
Han någon annan funnit
Och vad jag gråter, vad jag gråter Åh, vilken sorg
Åh, du ledsna
Åh, du smärtsamma
Tårfyllda juletid
Mamma spelar piano
Pappa slår mig skadeglatt
Och vad jag gråter
Vad jag gråter, åh vilken sorg
Tack så mycket.
Det känns bättre redan.
Och i den stunden tänkte jag, "herregud."
Jag tänkte tillbaka på jularna jag hade haft som barn.
För barn är julen alltid underbar, eller hur?
Man är alltid glad, det är alltid fantastiskt.
Men inbilla er inget.
För barn är det ju julklapparna som är viktigast, eller hur?
Jag vet att det låter lite omoraliskt, men om du skulle frågat mig som barn,
"Vad är det viktigaste för dig på jul?
Att Gud offrade sin son för dig och för alla människor i världen?"
"Eller den senaste Game Boy?"
Ni blir säkert förvånade att höra
att jag sa,
"Game Boy, tack."
Ja, ursäkta, men offra sin son, vad är det för slags julklapp?
Nej, tack! Är du helt galen?
Det är alldeles för abstrakt för ett barn. Att man ens säger det till sina barn.
Käre Gud offrade sin son för dig.
Men hallå! För mig, det är högst opassande.
Det var väl onödigt. Jag känner ju inte ens snubben.
Inte hemskt alls att käre Gud lät sin son dö.
Han blev förvisad från himlen
till nån sunkig planet med översvämningar, jordbävningar och brysselkål.
Och inte nog med det, han låter honom korsfästas.
Och som barn säger man bara, "jaha, jaha."
"Och det är käre Gud."
"Okej då, jag ska be till honom då."
Julklapparna är det viktigaste
och det är därför min och min brors önskelistor
blev längre och längre för varje jul.
Inte för att vi var materialistiska svin som inte fick nog.
Utan för att vi aldrig fick precis det vi ville ha,
bara nåt som var mycket snarlikt.
En leksak från en loppis, som någon redan hade lekt med.
Otroligt hållbart ur dagens perspektiv. Absolut.
Men som barn tänker man åt helvete med hållbarhet.
Som barn vill man ha den äkta Barbiedockan i den rosa kartongen.
Inte den polska imitationen som nån redan målat könshår på med märkpenna.
Med vaxremsor till och med, som man inte kunde få bort.
Det var därför vi började skriva
väldigt utförliga beskrivningar av julklapparna på våra önskelistor
för vi tänkte, "Det där Jesusbarnet är lite korkat."
Allt skulle beskrivas noggrant. Så vi skrev inte bara Barbiedocka,
utan "Original-Barbiedockan från Mattel".
"Original-förpackning. Rosa kartong. Måste vara försluten"
En gång klippte jag ut saker från en sån där julkatalog man får på posten
och klistrade in dem på önskelistan.
Om vi hade internet,
skulle jag lagt allt i varukorgen och beställt direkt.
Om mamma skulle frågat, "vad vill du ha i julklapp?"
"Det är på väg, kommer om nån minut. Allt är klart. Hemleverans."
Ja, okej. Jag kanske önskade några orealistiska saker.
Det vet jag nu.
Till exempel bad jag ständigt om en ponny tills jag var 17.
Och jag kommer fortfarande ihåg hur absurt det var för mig som barn
att jag aldrig fick nån.
Jag förstod helt enkelt inte.
Varför kunde jag inte få en ponny?
Vi har en trädgård. Ponnyn kan ju beta där.
Vi har ett trädgårdsskjul.
Vi kan ställa gräsklipparen i garaget så kan ponnyn bo där.
"Varför inte?"
Men jag fick ingen.
Och jag minns nån gång före jul när min bror sa till mig,
"Jag vet vad du kommer att få."
Jag tänkte direkt, "en ponny?"
"Okej, säg inget."
"Hur stor är den?"
Och han sa,
"Den är så här stor."
Och jag sa, "Oj, hur känns den då?"
Och han sa, "Så mjuk"
Jag bara, "herregud, jag ska få en ponny. Herregud!"
Jag somnade med tårar i ögonen varje kväll.
Ända fram till jul trodde jag att jag skulle få en ponny.
Och det jag fick i julklapp var…
…lakan.
Med ponnyhästar på.
Min bror var en usel, elak liten sadist.
Jag kanske skulle velat kväva honom med de där lakanen.
Jag kanske prövade att göra det, men det får jag inte prata om.
Jag verkligen önskade mig en ponny. Verkligen.
Och det var därför jag hade en i fantasin.
Jag inbillade mig, såg det framför mig, mitt liv med en ponny.
Och kanske sa jag det till folk lite då och då.
Bara nämnde att jag hade en ponny.
När jag var liten tog jag inte sanning så allvarligt.
Jag testade. Och när man säger till andra barn att man har en egen, riktig häst…
…då blir man riktigt poppis.
De blev som helt galna, "Va?" Och jag tyckte att det var toppen.
Men jag tänkte att det var bäst
att bara lura de barn som inte kom hem till mig och lekte på eftermiddagarna.
Jag insåg att det var bäst att säga det till barnen på balettlektionerna.
Och där kunde jag bre på ordentligt.
Jag berättade de bästa historierna.
Jag hittade på en vacker färg på ponnyns täcke, ett fint namn.
Jag tog med den på turneringar.
Det var en ponny som kunde göra tricks.
Tjejerna blev helt galna.
De följde mig överallt. De avgudade marken jag gick på.
Särskilt de som också red.
De visste vad det betydde att äga en egen häst.
För dem var jag Bibi och Tina i en och samma person.
Och jag minns en eftermiddag när jag hade brett på riktigt ordentligt.
"Så är det med min ponny" och alla tjejer bara, "wow!"
Jag hade en liten grupp bakom mig.
Vi kom ut från balettskolan. Alla barn blev hämtade
och en tjej sprang fram till sin mamma,
"Mamma, mamma, visste du att Caro har en ponny?"
Och mamman sa, "Har du en ponny?"
Och jag var så säker på mig själv, "Ja, det stämmer, jag har en ponny."
Och hon sa, "Wow! Är den här i Köln?"
"Ja, självklart."
"Jaså, var är den då?"
Jag kollade runt på parkeringsplatsen, över träden och såg ett tak på ett hus.
"Där. Där är min ponny." Och hon sa,
"Jaså, är det där din häst är?" Jag bara,
"Ja, ja, ja."
Och hon sa, "Det var lustigt, för det är en tennishall."
Och jag sa, "mm, ponnyn spelar tennis också!"
…spelar tennis också.
Spoilervarning: jag fick aldrig en ponny.
Jag hade det ganska svårt som barn.
Men inte när det var jag som gav julklappar.
När man gav julklappar som barn,
då var det ju ganska lätt, eller hur?
Barn kan ge vilken skit som helst i julklapp och föräldrarna blir som tokiga.
Det är sant. Man kan vika ett papper till sin mamma.
"Åh, vad fint vikt. Så fint!"
Man behöver inte ens anstränga sig.
Man kan måla en usel teckning av familjen där alla ser ut som uppblåsta aliens.
"Vad fint."
Men jag var till och med för lat för att måla.
Så jag skrev presentkort.
Men i början missbedömde jag tid- och ansträngningsfaktorerna.
Mitt första presentkort var,
"Hjälpa till med städningen hemma i ett år."
Ja. Mamma skrattade mycket.
Och efter en dag sa jag, "Ah! Jag misstog mig visst."
Och så jobbade jag mig ner mot något mer realistiskt.
En dag gav jag ett presentkort där det stod, "Ska vara snäll i en dag".
Men det stod, "Ska vara snell i en dag".
Stavat med "e".
Det var det i paketet, "Ska vara snell i en dag". Så är det.
Men framförallt betydde det:
"Hej, mamma, Jag ska vara snäll en dag om året."
Det betyder att de andra 364 dagarna kommer jag inte vara det.
När det är skottår, blir det 365 dagar.
Det var ingen julklapp, det var ju utpressning.
Men det gör inget för mammor.
Man kan ge dem vilket presentkort som helst.
De tycker allt är toppen.
Jag tror att det är nåt slags självförsvar.
Att man alltid är lycklig.
Alla mammor säger, "tack, vad snällt. Det hade du inte behövt."
Det är nog självförsvar,
för det finns ett fenomen som diskuteras alldeles för lite.
Av ovilja.
Det finns något som heter
"Presentklyftan mellan könen".
Löneklyftan mellan könen,
det känner vi alla till. Kvinnor får lägre lön än män för samma jobb.
Men kvinnor får också färre julklappar.
Män och barn får de bästa julklapparna i världen.
Varför? För att kvinnor har tänkt på det sen i somras.
De skriver listor. De har anteckningar på telefonen.
Det är därför barn och män får så coola julklappar
som ett teleskop eller ett bungee-rep.
Eller en knivslipningskurs eller nåt.
Och kvinnor får nästan aldrig nåt. När kvinnor får nåt är det nåt praktiskt.
Som ett dammsugartillbehör.
Det ska mamma få, ett dammsugartillbehör.
Jag skojar inte ens. En av mina kompisar fick det i julklapp.
Det finns vissa saker som inte hör hemma i ett presentpapper.
En av de sakerna är dammsugartillbehör.
Men det är jätteergonomiskt och superpraktiskt.
Herregud! Toapapper är också superpraktiskt,
men jag ger det inte i julklapp.
Dammsugar…
Kvinnor får bara praktiska saker om nåt.
Fråga bara en kvinna ni känner, en mamma
eller ett familjehuvud, vad de fick i julklapp förra året.
Jag slår vad om att det är:
"jo, mitt barn ritade ett ölglasunderlägg, tror jag."
Och på posten kom det
en korkskruv från bankens kundtjänstleverantör.
Det var inte dåligt.
Det är toppen.
Det är satans orättvisa.
De flesta kvinnor jag känner
är värda en kundvagn full med julklappar.
De är ju producenter av hela julgrejen, eller hur?
Bara det att jämfört med filmproducenter
så kammar de inte hem alla pengar.
Ja.
De producerar julen.
Om det skulle finnas en Oscar där jul eller julfester skulle få pris,
då skulle alla kvinnor tackas.
"Tack, utan dig skulle det inte gått, Margaret."
För att de gör allt.
De ser inte bara till att alla får julklappar.
Utan kvinnorna skulle halva familjen inte veta att det är jul.
För de berättar också för alla var och hur den ska firas.
Jag har en vän som har egen firma och tre barn.
Jag såg en punkt på hennes att göra-lista, "planera julen". Det var en punkt.
En punkt på hennes jävla lista. "Skit samma, jag gör det vid sidan av."
Kvinnor tar hand om allt.
Festen, pyntet, maten.
Samtidigt som de måste tänka på att bevara familjefriden.
Utan dem skulle släktingarna bråka,
antagligen en morbror med en kusin eller nåt.
Diskret hindrar de slagsmålen genom att dela ut snapsar.
Samtidigt som de ser ut som bombnedslag.
Och den största ouppmärksammade bragden är självklart
att de hela tiden måste bete sig
som om det inte är några som helst problem.
Egentligen borde julens höjdpunkt inte vara julklapparna
utan att hedra kvinnan i huset.
Men så är det inte och om kvinnorna bara vågar säga:
"Åh, hörni, det är för stressigt för mig nu, det är för mycket."
"Men, mamma!"
"Hon håller på att bli galen."
"Lugna ner dig. Slappna av för guds skull. Det är jul!"
Strunt samma. Det kanske är vårt fel, vi tjejer,
för att före jul är vi ofta en smula panikslagna
och säger saker som:
"Du, i år ger vi inte varandra julklappar, eller hur?"
Vi ger ingenting till varandra. Det låter lätt till en början,
men problemet är de olika definitionerna av ingenting.
Vad betyder egentligen ingenting i den meningen?
Faktum är att "ingenting" för män betyder ingenting.
Ingenting som i ingenting. Ingenting över huvudtaget.
Ingenting för kvinnor betyder "ingenting?"
"Förutom något litet."
"Inget stort,
kanske nåt litet som uttrycker din eviga kärlek för mig."
"Som får mig att fälla en tår när jag öppnar det."
"Men det är ingenting."
Det är en annan definition.
Strunt samma. Det kanske bara är logiskt att det är en presentklyfta mellan könen.
Förakt mot kvinnor är en kyrkotradition sedan länge
och julen handlar ju om traditioner.
Det är bara konsekvensen av det.
Det började med det faktum att katolikerna uppfann den perfekta familjen,
utan några kvinnor alls.
Eller hur? Fadern, Sonen och Den heliga anden.
Tre killar. Låter inte så katolskt egentligen?
Det är bara levnadsförhållanden. Det är inget sexuellt.
Men kvinnorna kommer åtminstone inte och stör dem.
Men det finns förstås några kvinnor inom katolicismens historia,
men tyvärr är de alla usla typer.
Det började med Eva. Hon satte oss rejält i klistret.
Åt äpplet. Fick oss alla att bli utkastade från paradiset.
Man kan ju också säga, "Eva var listig, hon var nyfiken."
"Hon ser längre än näsan räcker, hon var ingen nickedocka,
hon var intresserad."
Och såvitt jag vet tog Adam också en tugga av äpplet.
Men inga problem där.
Visst, de blev båda straffade genom att kastas ut från paradiset,
men Eva blev straffad med arvsynden.
Och inte bara Eva, utan alla kvinnor efter henne.
Vi bär alla på hennes synd.
Vilket innebär outhärdlig smärta när vi föder barn
och blod från vårt könsorgan varje månad.
Ja, ja, vi har förstått.
Överreagerar ni inte lite nu?
Presentklyftan mellan könen är kanske bara ett av Guds straff.
Jag vet inte, men jag tyckte alltid att min faster snackade massa skit.
Min moster sa alltid,
"Jag fick aldrig så coola julklappar som min bror", alltså min morbror.
"Och han behövde aldrig hjälpa till hemma."
Och min pappa sa alltid, "skitsnack."
Och vi sa, "ja, det är skitsnack."
Sen var det en gång när vi tittade på några gamla bilder med mormor.
Från 60-talet, då julen var full av glitter.
Och man ser min morbror i förgrunden,
med sin nya racercykel, strålande stort leende.
I bakgrunden snyftar min moster med en chokladkaka i handen.
Det var säkert inte ens den goda med petroleum i.
Min moster hade det ganska bra faktiskt.
Hon fick åtminstone inga pinsamma julklappar.
Min kusin fick en epilator i julklapp en gång,
från farmor inför allas ögon.
Men farmor visste inte vad det var.
Min faster hade slagit in den till min kusin.
Vilken tur att min faster berättade vad det var för alla.
"Hon har precis fyllt 13,
men hon har redan jättelånga hårstrån på benen."
Min farmor sa, "Använder man den där för att raka benen?"
"Vad är det för nymodig sak?"
Jag undrar när man blir en farmor?
När blir man farmor eller farfar?
Inte när man får barnbarn, utan mer utvändigt.
Nu är jag normal. Jag har färgglada kläder.
Men nån gång kommer jag bli farmor och bara klä mig i…
…beige.
Men inte Kim Kardashian beige, utan hälsosam beige.
När händer det?
Jag menar, nu har jag min egen stil, hoppas jag.
Men nån gång kommer den försvinna och jag kommer att klä mig som en farmor.
När händer det? Hur händer det?
Det bästa är också att alla farmödrar i alla generationer ser likadana ut.
När jag var barn såg alla farmödrar precis likadana ut som de gör idag.
Alltid veckad kjol, glittrig tröja och ortopediska skor.
Precis så.
Sker det gradvis, eller?
Du vet, man börjar med beigefärgade skor och tänker, "åh."
"Det där passar mig."
Och sen går det högre och högre upp. Beigefärgade byxor kanske?
Eller är det en formell procedur? Får man ett brev från kommunen?
Och man öppnar och säger,
"Åh, Manfred, det är dags. Vi måste börja klä oss i beige nu."
Då måste man samla ihop alla färgglada gympadojor, kepsar och allt
och lämna in dem.
Och så får du en pensionärsväst.
Med typ tjugo fickor.
Men vad gör man med alla de tomma fickorna?
Var hittar man saker att stoppa i dem?
Man kanske får presentkort för att gå till Müllers skrädderi.
Då får man pensionärernas startkit.
"Okej, pensionärernas fickinnehåll."
"Här, hosttabletter."
"Som gått ut, förstås. Hälften av dem utan papper."
Och en tygnäsduk och ett kvitto från 2007.
Men det finns fortfarande 20 fickor lediga. Vad ska man lägga där?
Jo, man lägger nån sorts inslagen mat i varje ficka, så klart.
Nån sorts mat i matlåda.
Ägg också!
Som om naturen inte hade slagit in dem perfekt redan.
Sen lägger man dem i en matlåda och tar fram dem på tåget.
Och där äter man äggen.
Jag såg nyligen en grupp äldre damer på ett tåg
som alla satt och knäckte ägg.
Jag tänkte, "herregud!" Man ser på nåt vis inte farmödrar längre.
Enligt min åsikt ser man bara äldre damer
på tåg eller på familjesammankomster.
Men när man sätter på tv:n?
Alla tv-hallåor över 40 byts ut.
Självklart finns det massa unga kvinnor i filmer. Men äldre kvinnor?
Glöm Instagram.
Det är som om de sugits ut ur samhället.
De är borta helt enkelt.
När jag var liten tänkte jag mig döden så.
Att du liksom tonas ut.
Jag tänkte mig det lite annorlunda.
Min farmor ritade alltid på dörrkarmen hur stor jag var.
Och sa alltid, "nu är du så här stor."
Sen förklarade hon, "Jag var också längre förut."
Jag som barn tänkte, "Va? Hur funkar det?"
"Du växer, men du kan inte bli kortare."
Hon sa, "Det är sant. På gamla dar krymper man, man blir mindre."
Jag bara, "Va, jaha?"
Det fick kuggarna att börja röra sig i min hjärna.
Jag tänkte, "Jaha, är det så det är att bli gammal."
Att bli gammal är att krympa mer och mer.
Farmor kommer bli mindre och mindre.
Och till slut får hon bo i ett dockhus.
Och sen får hon bo i ett lego-hus.
Och sen när vi inte kan hitta henne längre
och vi dammsuger, "Oj, nåt rasslade till."
Åh, nej.
Farmor.
Jag tänkte att det var då man dog.
När man sögs upp.
När min farmor dog på riktigt
stod jag i kyrkan och tänkte att kistan var för stor.
Eller är det flera farmödrar där inne?
Det var senaste gången jag medvetet var i kyrkan. När min farmor dog.
Jag menar, det är inte alla dagar man går till kyrkan.
Men jag tror att julen fortfarande…
Kyrkan är alltid fullsatt på julnattsmässan.
Annars är det ingen där, även utan Coronan.
Men kyrkan är alltid packad.
Det är som om de hade paxat sina platser i november redan.
"Nej, här kan ingen sitta. Här sitter vår familj."
Fullpackat.
Om jag hade en show
som var tom hela året, utan en själ,
men fullpackad en gång om året,
då skulle jag säga, "hörni, nu kör vi världens bästa show."
"Då skulle de komma varje dag."
"Vi ska roa dem så mycket att de inte fattar vad som händer."
Men den katolska kyrkan säger, "Ja, eller inte."
"Nej. Vi låter barnen spela en pjäs som är alldeles för lång."
Som alla redan har sett."
"Och alla måste prata jättetyst."
"I ett rum där det är för högt i tak."
"Och alla måste stå med ryggen mot publiken."
Och sen får rara kvinnor med fräck kort frisyr läsa.
De läser en rar text högt. Från Bibeln, och man tänker:
"Till och med världens bästa bok låter för jävligt om man läser det så där."
"Och det hände vid den tiden
att från kejsar Augustus utgick ett påbud,
att hela världen skulle skattskrivas.
Detta var den första skattskrivningen
och den hölls när Kvirinius var landshövding över Syrien."
Nej.
Och så är det prästen. Du känner liksom hela tiden
att han hatar barn.
Han hatar barn. Han bara låtsas.
Han skulle gärna slängt ut Finn-Friedrich på första raden.
För att han stör predikan
och slår sin granne i huvudet med psalmboken.
Men han kan inte för han måste säga typ:
"Julen handlar om miraklet att föda barn och kärleken till ett barn!"
"Så låt barnen komma till mig!"
När han bara vill ta tag i Finn-Friedrich och säga,
"Håll käften, unge. Annars slår jag dig med ljusstaken."
"Är du inte tyst,
så kommer Rupert Knekt och sticker långa nålar i ögonen på dig."
Självklart…
I den katolska kyrkan får man vara tacksam om prästen bara hatar barn.
Det minst onda av två onda ting.
Men visst…
Överraskning!
Folk gillar inte att gå i kyrkan längre, för att hela julhistorien
är inte så relevant för våra liv längre.
Som ung sitter man där och tänker,
"vad i helvete händer?"
Jag menar, om julhistorien hände idag
då skulle allt vara helt annorlunda.
Jag menar, det börjar med fortplantningen.
Maria och Gud skulle förmodligen mötts på Tinder.
Antar jag.
Allt skulle varit annorlunda.
Som om Josef och Maria skulle sovit i ett stall. Inte en chans!
De skulle checkat in i nån cool vindsvåning från Airbnb
i Betlehems gentrifierade stadskärna. Det är ju uppenbart.
Logiskt.
Ett stall från en hotelljämförelsesajt,
"Enstjärnigt? Nej. Aldrig i livet."
Som om de tre vise männen
personligen skulle kommit hela den vägen bara för att ge presenter.
De skulle skickat nåt med Amazon, eller hur?
Presentinslaget och klart.
Det där när man betalar 79.80€ i tilläggsavgift
bara för att få dem inslagna i de där usla tygpåsarna.
Det lättaste sättet att säga "Jag har pengar och jag bryr mig inte om dig."
Så skulle det vara. Man kan lika gärna ge vilken skit som helst i julklapp.
Jag och mina kompisar gör alltid hemliga tomten på skoj.
Hemliga tomten på skoj är som en vanlig hemlig tomte
bara det att du erkänner hur dåliga julklapparna är.
Vi gör det varje år före jul,
men dessvärre dagen före julafton.
Vilket betyder att jag inte riktigt minns de senaste julaftnarna så bra.
För jag är alltid så bakfull på julafton.
Jag minns liksom inte.
Men vi måste alltid göra hemliga tomten på skoj den 23:e,
för det är den enda dagen alla är i Köln.
Nuförtiden bor de i Kina, eller Hamburg eller gud vet var.
Så vi kan bara göra det då.
Nån gång började det eskalera.
Vi började för 20 år sen ungefär.
Vi var sex stycken som gjorde hemliga tomten.
Med åren
blev det mer och mer folk. Det tog längre och längre tid.
Till slut ville ingen ha det hemma hos sig längre.
"Jag kan inte renovera golvet igen. Det var så hemskt förra året."
Till slut började vi hyra en lokal för den 23:e.
Vi skaffade julgran. Snart hade vi dörrvakt och lista
och det blev ett bestämt event med inbjudningar.
Vi hade team som pyntade granen och som sen slängde ut den.
Man blev straffad om man glömde att ta med sin hemliga tomte.
Och så blev vi jättefulla.
Vi blev så fulla. Varje gång visste jag att julen skulle bli ett helvete.
Jag var tvungen att ransonera.
Jag var tvungen att dämpa takten med så mycket alkohol.
Men jag kunde bara inte.
Det finns folk som dricker vatten emellanåt.
De dricker vatten. Vilka psykfall! Hur gör de det?
Hur kan de ha så pass mycket kontroll?
Efter varje alkoholhaltig dryck. "Vatten."
"Jag gör alltid så, öl och sen vatten."
Wow. Jag har alltid försökt.
Jag tänkte, "Nu ska jag dricka vatten. Vatten."
"Jag tar vatten, absolut."
Så jag går för att hämta, "vatten, vatten, vatten",
och när jag står där, "Öl! Fan."
Sen…
En gång lyssnade vi på Rage Against The Machine
och det är ett glatt gäng i en moshpit.
Alla studsar runt,
allt går sönder och alla gör illa sig.
Vissa jular satt jag där med en blåtira
och min bror med en stor bula i pannan.
Vi satt mitt emot farmor som tittade på oss och sa,
"Har ni slagit varandra? På jul och allt!"
Och vi bara, "Ja, vi ramlade båda två igår."
Alla mina vänner och jag är bakfulla på julafton.
Det var därför vi gjorde vår egna version av en välkänd julsång.
Precis som alla år
Hände det igen
Knäna ner på marken
Spyan på min kind
Jag kan knappt röra mig
Står inte ut med smärtan
Kryper på alla fyra
Genom hela huset
Där väntar släkten glatt
Julgåsen är klar
Jag ska bara fortsätta dricka
Tills nästa år
Den får ni.
Men…
Att dricka på eller före jul är förstås höjdpunkten.
Det börjar mycket, mycket tidigare förstås.
Du måste tvunget bli full under hela juletiden på julmarknaderna.
Vilken idiot som helst vill ses och gå på julmarknaderna.
"Vi måste gå på julmarknaderna,
det måste vi." Plötsligt blir det stressigt att planera.
För alla vill ses och gå på julmarknaderna.
Det är social press.
"Vi måste gå före jul. Vi måste gå på julmarknaderna!"
När folk i Köln säger, "Kom, vi går på julmarknaden."
Då måste man fråga, "Vilken?"
Vi har flera hundra julmarknader i Köln.
Vi har fler julmarknader än parkeringsplatser i Köln.
Man dricker mycket glögg också.
Vem kom egentligen på det?
Man står där i kylan
med sin mugg
och med första klunken bränner man sig direkt.
Tungan domnar bort, vilket inte är så dumt.
Så fort den har kallnat nån grad
smakar den som kalla fötter.
Den smakar precis som en bakfylla känns dagen efter.
Långsamt får man den där smaken i munnen.
Sen står man där med den där halvkalla saken, "Usch".
Och så efter två sekunder kommer nån från gruppen och säger,
"Ska vi ta en runda till? Jag tar den. Ge mig er muggar."
Och då tänker man, "Fan, han är ju som en inkasserare."
"Kom igen nu."
För han vill få sin jävla pant tillbaka.
Jag hällde ut min i snön en gång.
Det såg ut som jag spydde blod i snön, "Mår du bra?"
"Ja."
Eller så måste man svepa skiten.
Guds avsikt var inte att glögg skulle svepas.
Det var därför han skapade det så att det var skållhett.
Självklart blir man till slut full på glögg.
Vilket är en riktigt äcklig typ av fylla.
Jag märker alltid när jag har druckit för mycket,
för jag tänker, "Jag skulle kunna äta några slemmiga vitlökschampinjoner nu."
Någon annan tid på året skulle jag inte ens titta på dem.
Men på julmarknaden, "Åh, vitlökschampinjoner."
Eller hur?
Eller när man fått i sig tillräckligt med glögg och sakta börjar
tycka att all skit i de olika stånden på marknaden är riktigt coolt.
Att det faktiskt är riktigt fint.
"Vad fint det är."
"Wow. Allt är gjort i filt."
Filt. Någon annan tid på året bryr jag mig inte ett dugg om filt,
men på julmarknaden, "Filt. Åh."
"Filtskor också, fantastiskt."
Allt är fullt av krimskrams.
Man köper det och sen ligger det bara och skräpar hemma.
Man tänker, "Perfekt, jag behöver allt det där."
Det var så tv-shop var förut.
Jag vet inte hur de gör det
men när man satte på det tänkte man,
"Aldrig i livet!"
Det finns ingen anledning i hela världen till att jag skulle
känna behovet av att köpa en luddborttagare.
Sen tittar man i tio minuter och tänker, "Fan, jag behöver den där grejen."
Jag måste få bort allt mitt ludd. Allt.
Så är det på julmarknaden också, "Jag behöver den där."
Men jag behöver det faktiskt.
Pynt från julmarknaden.
Jag personligen är beroende av det om jag vill att allt ska bli festligt.
Jag kan inte göra det själv. Det funkar inte.
Jag kan titta på Pinterest hur mycket jag vill, men det funkar inte.
Jag vet att det finns de som bara gör det.
Det finns de som man ger en varmlimspistol till,
lite torra löv och lite tyg
och de tillverkar, nej på nåt sätt trollar de fram blomdekorationer.
Man tänker att fotografen från Sköna hem strax ska komma
för att göra en åtta sidor lång artikel för Vogue.
Vad fan! Vad är det för nåt?
Det senaste jag trollade fram från torra löv var definitivt inte lagligt.
Det ser ut som skit när jag ska dekorera.
Det är sant. När jag pyntar
ser det alltid ut som den en gång fina dekorationen har ramlat av bordet.
Och att nån har sopat upp det.
Och folk går förbi och säger,
"Du borde kolla på det här."
"Ett ljus och en fjäder. Vad har hänt här?"
Eller som i Black Stories.
Ett ljus och en fjäder låg på golvet. Vad har hänt?
Har det varit inbrott? Eller en explosion?
Nej, Caro tillverkade nåt. Ah, okej. Snyggt.
Nån gång ringde jag mamma och berättade.
Jag sa, "Mamma, jag kan inte dekorera. Över huvud taget."
Mamma bara, "Ja, det är toppen."
"Va?"
"Det är bra att det finns saker som du inte kan göra."
"Ja, toppen."
"Nej, det är en bra egenskap."
"Att kunna säga när det är nåt man inte kan göra. Det är bra."
Man får inte göra det för ofta bara,
annars låter det som om man fiskar efter komplimanger.
Precis som i skolan. Nån kompis sa alltid,
"Herregud, jag kommer säkert få 'F'. Va, ett till 'A'?"
"Men gud."
Det är så jag alltid får kakor på julen.
Jag får alltid kakor.
Och det syns på direkten, wow, vilka supergoda kakor.
Och du inser att personen som gav dig dem,
bara vill höra hur goda de är.
Jag får dem alltid med kommentaren,
"Ja, men i år blev de inte bra."
"Blev de inte bra?" Tycker du?
"Vem gav du kakorna som blev bra då?"
Först och främst, hur kan kakor inte bli bra?
Det är fett och socker. Det är alltid gott.
Du kan inte kombinera fett och socker
så att det blir äckligt.
Det är därför det är så överdrivet när man tar en bit av en kaka och säger,
"Åh, utsökt."
Självklart är det utsökt.
Det är en kaka. Vad skulle den annars vara, förförisk?
Vad trodde du?
Kakor!
Jag tar alltid alla kakor jag får, och jag får många,
och lägger dem på ett stort kakfat.
Folk frågar alltid, "Har du bakat dem själv?"
Till slut började jag att säga, "Japp."
"Med min ponny."
"Jag och min ponny. Vi bakade alla de här kakorna."
"Inga problem. Det gör vi varje år. Helt vanligt onsdagsfolk."
Problemet är om någon är allergisk
och de frågar, "Är det nötter i?"
"Ja."
"Ja, antagligen inte."
"Smaka en och fråga mig igen om tio minuter…
…om du lever då." Nej, då.
Men maten på julen är jätteviktigt, eller hur?
All julmat är höjdpunkten.
Det måste vara den bästa maten i världen för alla.
Det finns bara två lag.
Det första är Team Korv och potatissallad.
Det andra är Team Död fågel.
Gås, anka eller kalkon.
Uggla. Vad som än finns.
Som barn skulle jag helt klart varit Team potatissallad
för det skulle varit klart först.
För barn är det en enda jävla chikan.
Den där långa måltiden. Vad i helvete?
När du redan varit i kyrkan på jul.
Då vill du ha julklappar. Och på julen trycker man i sig saker i evighet.
I vanliga fall duger pasta med sås, eller sås med pasta.
Men på julen sitter man till bords i tre timmar.
Vi hade alltid rester.
Vi kallade det inte rester. Vi sa, "raclette." Vi fick raclette.
Det var mammas snilledrag. Hon behövde inte förbereda nåt,
bara öppna förpackningar.
Nackdelen för oss barn var att det tog evigheter innan pappa blev mätt.
För han sa alltid, "Det här är inget redigt."
När pappa sa,
"Det här är inget redigt," menade han att det inte var kött. Inget kött.
Med raclette var det förstås bara salami, skinka och sånt.
Inget riktigt kött.
Som barn blir du mätt redan efter en halv bit smält ost.
Man sitter där vid bordet med varmt ansikte och skakar,
"När blir det julklappsutdelning?"
Men man måste vänta tills pappa blir mätt.
Man har redan gått igenom alla 24 luckor i adventskalendern.
Sen måste man sitta och vänta på att pappa får 24 små stekpannor att försvinna.
På jul spelar vi alltid spel efter maten.
Det har blivit en mycket uppskattad tradition de senaste åren.
Vi spelar alltid ett spel.
Det låter lite konstigt nu…
Det heter "Din mamma Top Trumps".
Det är nästan som top trumps, fast man spelar det med mammor.
Man ska överträffa varandra
i vikt, hår och antalet obevakade barn.
Det är massa "Din mamma"-uttryck och alla måste bestämma
vem som har det roligaste uttrycket som man kan använda för att trumfa med.
Spelet är egentligen inte så coolt.
Men jag och min bror skrattade häcken av oss
när våra föräldrar läste meningarna.
När pappa läste sina meningar,
brukade han tittade på min bror för att se om det var kul.
För ibland fattar han inte skämten.
Han sitter där på jul och säger,
"Din mamma får mer smäll än dörren på jobbcentret."
"Var det bra?"
"Bra."
Mamma förstod dem inte riktigt heller.
Hon läste dem som en entusiastisk kölnsk kyrkofru.
Hon läste,
"Din mamma bajsar på mattan,
sticker pretzelpinnar i det och säger att nu bor igelkotten här."
Det är bara för mycket.
Man är inte hemma hos sina föräldrar så ofta som man brukade vara.
Men för ett par år sen
bodde jag hos mina föräldrar ett tag på grund av en "situation". Och…
Jag var helt skräckslagen
för jag trodde vi skulle bråka, att det skulle bli hemskt.
Det var faktiskt en underbar tid. Det var toppen.
Det fanns tid för att rita, vi åt frukost tillsammans.
Jag satt på samma plats där jag alltid suttit som barn.
Det fanns fem olika korvar.
Ibland öppnade jag kylen bara för att räkna alla korvar.
Ingen hade blivit dålig, ingen hade rullat ihop sig. Ingenting.
Det i sig var så fascinerande.
Alla mina kläder var tvättade, strykta och lagade.
Särskilt mina tröjor är det hål i. Det är bara så det är.
Jag kan bara inte vänta på att nån ger mig en sax
när lappen börjar klia.
Till slut tappar jag kontrollen
och så har jag slitit allt i remsor.
Och mamma hade lagat allt..
Men i vissa stunder insåg jag,
"Jaha,"
"vi har lämnat dem ensamma väldigt länge."
En gång ville jag till exempel ta ett bad.
Det var på första våningen och jag skulle bara tappa upp vattnet.
Mamma hörde det på nedervåningen och sprang upp och skrek,
"Vill du bada? Vill du ta ett bad? Det går inte."
Och jag bara, "Öh, varför inte?"
Och hon sa, "Nej, det går inte."
"Du kan inte ta ett bad. Vattnet är för kallt för det."
"Din pappa har ställt in det så."
"Man kan bara duscha, inte bada."
Allt det här, måste jag säga,
gjorde mig helt förvånad,
för några år tidigare
hade mina föräldrar bytt till bergvärme.
De betalade så mycket för den där bergvärmen.
Pappa hade räknat ut det hela.
När mina föräldrar skulle fylla 90
då skulle det äntligen löna sig.
Jag vet till och med hur det installerades. Det fanns en borr.
Jag trodde att de skulle borra efter dinosaurier. Va fan!
De borrade ett hål i mina föräldrars trädgård.
Jag är ingen geologi- eller värmeexpert,
men vad jag förstår av bergvärme
är att de borrar genom jordens jävla kärna.
För mig betyder bergvärme att mina föräldrar har en fast avgift lava.
Vattnet bokstavligen kokar hemma hos dem hela tiden.
Varför i helvete skulle man inte kunna använda det?
Nej, pappa kom på att man kunde spara några kronor
genom att sänka värmen lite.
Och jag var förundrad.
Jag stod framför mamma och sa, "Vänta lite."
"Du gillar ju att bada."
"Kan du inte ta ett bad? Men du älskar ju att bada!"
Min mamma är badvattnets drottning.
När jag var liten tog hon alltid ett bad.
Och hon sa,
"När jag vill ta ett bad tar jag pastakastrullen, den stora."
"Sen kokar jag lite vatten."
Jag bara, "Och sen går du upp för trappan med en kastrull kokhett vatten?"
"Badar du som man gjorde under kriget?"
Hur skumt är inte det?
"Du kan inte. Pappa har ställt in det så."
Då hör pappa vad vi pratar om.
Jag hör honom skrika,
"Ja, ja, jag ska fixa det!" Men argt.
Pappa var ursinnig.
Men på vem? På oss? På sig själv? Varför var han så arg?
Det var helt galet.
Jag tänkte, "Wow, mina föräldrar är så konstiga."
"Jag älskar dem men de är konstiga."
Det är så lustigt. Men när jag var tonåring var det jättepinsamt.
Hela familjen får en att tänka, "Herregud, ni är så konstiga allihopa."
När man blir äldre tänker man,
"Herregud, ni är så konstiga allihopa."
"Ni är sådana kufar, men ni är mina kufar. Coolt på nåt sett."
Det är därför det är konstiga traditioner i alla familjer.
Men i vår familj är det så här.
Vi sätter upp julkrubban den sjätte december.
Och sen står den där bara, det där stallet.
Men för oss är inte Jesus född ännu.
För det är så klart inte den 24:e ännu. Vi är väldigt logiska.
Så innan Jesus föds, ligger han bakom krubban.
Andra barn ligger i livmodern men han ligger bara bakom ett dammigt skåp.
Men så till slut hände det självklara.
Jesus var borta.
Jesus var borta. Jag vet inte om katten åt upp honom eller nåt.
Eller om vi dammsög upp honom? Åh, han är med farmor i himlen.
Ingen aning om var han var.
Men vi var ju tvungna att ersätta honom.
Man kan ju inte ha en tom julkrubba.
Hur kusligt skulle inte det vara?
Någon måste ju vara Jesus!
Då började vi sätta dit leksaksfigurer.
Ett år hade vi en playmobil-byggubbe.
Så coolt. Han hade mustasch och en spade i handen.
Ett år lyckades jag få in en Polly Pocket.
Mer mångfald i Jesus-sektorn.
Och en happy hippo från ett kinderägg. Den var också bra.
Till slut blev det superhjältar.
Det är svårt att gå i Jesus fotspår.
Man måste ha nåt att erbjuda.
Det var helt klart ett jobb för Batman.
Batman var Jesus i tre år.
Jag menar, Gotham, Bethlehem vad är det för skillnad?
Han är på nåt sätt mer i Jesus anda.
Vem som helst kan sprida Jesus budskap. Kärlekens budskap.
Varför inte Batman? Och det är jul för mig.
Inte de där gamla berättelserna i Bibeln,
utan det du upplever med dina vänner och dina kufar hemma.
Alla har sina egna särskilda ögonblick.
Julen är olika för alla.
Strunt samma om du dricker dig själv under bordet på jul.
Eller om du ger dina barn billiga Barbiedockor från Polen i julklapp.
Eller om en brun igelkott bor hemma på mattan.
För mig är det jul när Batman ligger i krubban.
Stilla natt
Heliga natt
Batman ler åt Guds son
Jesus ligger nånstans bakom skåpet
Där ingen kommer hitta honom
Batman till jorden är kommen
Stilla natt
Heliga natt
Hembakta kakor
I skåpet finns krimskrams i filt
Munnen stinker av vitlökschampinjoner
Håll bara munnen stängd
Håll din mun stängd
God jul! Det var allt. Kom hem ordentligt!
Fint att ha er här, njut av julen!
Ge er själva nåt riktigt fint!
Drick nåt ordentligt!
Stilla natt
Heliga natt
Jag hoppas att ni hade kul
Nu får ni gå ut och ha det bra
Glöm inte att lille Jesus kan se allt
Nu gott folk är showen slut
Jag ska rida hem på min ponny
God jul!
Tack så mycket!
Undertexter: Louise Ohlsén