Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Дуже дякую!
Дякую.
Дякую. Народ!
Вітаю! Класно вас усіх тут бачити.
Ще й у розпал різдвяних свят.
За це я вас надзвичайно ціную.
Ви б могли зараз бути
десь на різдвяній вечірці,
лежати у власному блювотинні. Але ж ні,
натомість ви прийшли до церкви на зустріч зі мною.
Миру й злагоди вашому дому.
Хіба це не…
Цей час перед Різдвом дуже особливий, скажіть?
Дуже особливий. Унікальне поєднання
роздумів і стресу.
Такий собі задумливий стрес.
Але ж ви це робите з собою.
Бо завжди є відчуття:
«Я маю завершити всі справи до Різдва. Хочу, щоб це було зроблено.
Ні, це треба обов'язково зробити перед Різдвом. Усе завершити».
Списки справ, а також особисті конфлікти.
Вони мають бути влагоджені до Різдва.
Ніби світ після Різдва не існуватиме.
Усе треба влагодити.
Мій дядько - торговець. Йому кажуть:
«Зроби ремонт у ванній, обов'язково до Різдва».
Він відповідає: «Звісно, до Різдва. Просто не цього року».
Але ж це особливий час та особливе очікування, еге ж?
І щоб розтягнути це очікування,
ми вигадали різдвяні календарі, так?
Так ми можемо з'їжджати з котушок щодня малими дозами, а не за один раз.
Тому ми спокійнісінько ділимо цей час на відрізки.
Наразі є шалена кількість різдвяних календарів.
Ви їх робите? Робили колись такі календарі?
Дехто робить їх у серпні. Вони не зізнаються, звісно.
Ні, не зізнаються. Аж перед Різдвом:
«Так, звісно, я зробив кілька для всієї родини».
Для дітей, їхніх батьків і собаки.
І ти собі думаєш: «Та що ти за психопат такий?»
Я ще можу зрозуміти… О, хтось уже підняв руку. Так.
Я ще можу зрозуміти, коли це роблять для своєї «половинки». Це мило.
Так, ви це робите, принаймні на перший рік стосунків.
Але, скажіть, на перші сім дверцят
є класні ідеї подарунків?
І ви собі думаєте: «Оце я кльова дівчина.
Маю купу креативних ідей».
Але після сьомих дверцят…
Завдання ускладнюється.
Починаєш думати: «Так.
Хай йому, буде ще горіхова вафля.
І ще одна!
Хоча у нього ж алергія на горіхи… Нічого, ще одна!»
У мене теж якось був хлопець. Мені тоді було 16.
Отже, своєму тодішньому хлопцеві
я зробила різдвяний календар з упаковок від сандвічів.
У деяких із них були всередині літери,
і всі разом вони мали складати напис: «Я люблю тебе».
Так. Це було надзвичайно мило.
Але також дуже-дуже нерозумно.
Бо переді мною постали дві проблеми.
Перша.
Немає жодної інтриги в тому,
що з'явиться після «Я лю…».
Ну бо що там може бути ще?
Я Лю… дина-павук?
Я лю…тую на кота?
Я лю… дожерливий зомбі?
А от друга проблема:
дев'ятого грудня я зрозуміла, що…
Ну, це не хлопець моєї мрії.
То була проблема. У 16 років усе відбувається швидко, еге ж?
Перехід від «Боже, я така закохана!»
до «Фу, це взагалі хто?»
відбувається непомітно.
Отже, після «Я люблю»
я просто додала
«Різдво».
І він отримав подарунок
із написом «Я люблю Різдво».
Так.
Так, а що? Завжди хотіла це сказати.
Так, і все було скінчено.
16 років і повний розрив.
Я не те що не надіслала повідомлення, а навіть не відповідала на його дзвінки.
«Я його кинула», - сказали б сьогодні.
Чула нещодавно. Зараз це називають «кинути».
Ми більше не завершуємо стосунки, а лише «кидаємо».
Бо це звучить круто, так?
«Кинути». Наче кладеш хлопця у кошик.
А потім, як у «Червоній шапочці»,
накриваєш його зверху хустиною.
І підкидаєш до матері.
Ні, я не так це уявляла.
Я нещодавно прочитала,
що різдвяні календарі - це просто календарі. Спосіб рахувати дні.
І що колись
роль різдвяних календарів грали крейдяні лінії.
Двадцять чотири крейдяні лінії,
намальовані на стіні. І діти стирали їх по одній на день.
Отакий був різдвяний календар.
Ці діти, безперечно, вислизали зі своїх м'яких веселих ліжечок
о п'ятій ранку й ішли копати змерзлі поля.
Уявіть собі таке сьогодні.
З цими маленькими пещеними паршивцями.
«Мамо, який різдвяний календар у мене буде цього року?
Apple? Playmobil?»
«Ні, сину, цього року у нас є для тебе дещо особливе.
Ми дозволимо тобі стирати зі стіни по одній лінії на день.
Веселися».
«Мамо, а я зможу хоч губку собі залишити?»
«Ні.
Як закінчиш із цим, переходь на підлогу в кухні».
Але в нас хоч були кращі різдвяні календарі, скажіть?
Справді класні календарі були в нашому дитинстві.
Ну, не було цієї дурні з картинками.
Один мій друг якось отримав календар із картинками. Бідолаха.
Але нам дарували календарі з цукерками.
Щодня маленька цукерка всередині.
Це якось закарбувалося у мене в пам'яті. Найкращий шоколад у світі.
Най-найкращий.
Зараз я вже знаю. Ні.
То був найогидніший шоколад у світі, так?
Якщо скуштувати його сьогодні, ти подумаєш: «Фу!
На смак наче випускна труба.
Наче хтось забув зняти алюмінієву фольгу».
Ось як від нього пахло. «Фу, що?»
Гадаю, нам у дитинстві він здавався смачним з однієї причини:
нам ніколи не дозволяли їсти шоколад.
Смакові рецептори в нас були не дуже розвинуті.
Звісно, це було на смак наче лайно. Бо в складі ж була нафта, так?
Усередині цих маленьких пластикових формочок.
Нафта, від якої ти кайфував.
Їсти нафту - майже те саме, що нюхати клей.
Можна сказати, що діти мали справу з викопним паливом.
Сьогодні є різдвяні календарі на будь-який смак, скажіть?
Є різдвяні календарі зі шкарпетками.
З LEGO, Playmobil, прикрасами.
З косметикою. До речі, непоганою.
З парфумами, цуценятами, динозаврами й…
З секс-іграшками.
Ну, ви знаєте, оці з… О, так.
А, знаєте? Гаразд.
Отже, береш у віконечках по одній секс-іграшці щодня.
Але я завжди думаю:
«Чи це насправді так круто?»
Коли ти прокидаєшся вранці,
розплющуєш очі, обдаєш подушку неприємним вранішнім подихом.
І перше, що ти робиш: «Відкрию-но ці дверцята
і подивлюся, чим я маю втішати своє тіло сьогодні».
На день святого Миколая це буде анальна пробка.
Так, на святого Миколая завжди є щось велике всередині.
Різдвяні календарі з секс-іграшками лякають,
бо ти бачиш ці речі з першого грудня.
«Господи, що це?»
Найвеселіше - знати, що всі, хто придбав цей календар,
запихатимуть сьогодні цю штуку в себе.
Чудовий досвід.
Гаразд, не всі. Ті, хто вже знайомі з цим календарем, чекатимуть на лубрикант.
Він ховається за дверцятами номер вісім.
Коли в одній сім'ї є стільки різдвяних календарів,
треба слідкувати, щоб нічого не переплутати.
Бо інакше все скінчиться так: «Що за фалоімітатор за дверцятами вісім?
Вибач, але якось боляче».
«Люба, це динозавр із дитячого різдвяного календаря».
«О, ясно. Тоді я просто поверну на місце».
Somehow these sex toy calendars are totally stuffy to me.
Не знаю, чому.
Може, вони підійдуть для якихось святенницьких людей.
Але також відповідальних.
Таких, що кажуть:
«Власне, я не люблю пхати в себе великі предмети.
Але ж це було в календарі.
Ми його купили, заплатили за нього.
І сьогодні день святого Миколая, треба відсвяткувати.
Маємо це зробити».
Це не про мене. Але у мене є подруга, що справді довго чекає на це.
На календар від хлопця.
Вона не хоче купувати його сама, це має бути подарунок.
Вона гадає, це круто. Тож якось під Різдво він прийшов і каже:
«У мене для тебе особливий різдвяний календар».
Вона думає: «Ура, нарешті».
Він каже: «Це допоможе
урізноманітнити наші стосунки
і додати трохи сексапілу в життя».
Я б одразу припинила стосунки з людиною,
що вживає слово «сексапіл».
«І додати трохи сексапілу в…». Дякую, до побачення.
Отже, вона думає: «Боже, що ж він приніс?»
«Що це? Покажи.
Щось із вузлами? Це кайданки, кульові підшипники?»
І він дістає цю річ. Різдвяний календар
із чаєм.
Так. Захопливо.
Дуже захопливо.
«Дикі поєднання.
Шалений лимон із перцевою м'ятою.
Час заварювання - п'ять хвилин? Так, завари мене, так.
О, заспокійливий чай.
О, так. Зробімо це з Earl Grey. Зробімо це з Earl».
«Earl Grey?» Це, певно, найдурніший хлопець з усіх.
Один відтінок сірого.
І моя подруга така: «Клас.
Усі на Різдво трахаються до нестями,
а мені в моїй чашечці пропонують заварити ромашковий чай.
Так, здається, динозавр знову стане в пригоді».
Завжди є складнощі зі стосунками на Різдво.
Багато проблем виходить назовні.
Звісно ж, Різдво - свято любові.
Атеїсти вважають, що через це вони теж можуть його святкувати.
А в мене до цього особливе відношення.
У моєму житті був такий рік,
коли мене кинули у самісінький Святвечір.
Так.
То було важко.
Двадцять хвилин я намагалася удавати, ніби нічого не сталося.
Але потім розревілася під ялинкою. То була катастрофа.
Можливо, хтось із вас розуміє.
Найгірший сценарій для родини, де ніхто ніколи не розмовляє про емоції,
чи то на Різдво, чи ні.
Мої рідні були геть спантеличені.
Брат піднявся і сказав:
«Гаразд, піду на кухню і зроблю всім коктейль».
То була єдина розумна річ, що тоді сталася.
Батько стояв переді мною. Він знав, що має щось зробити.
Стояв переді мною, дивився на мене,
вилаявся, боляче ткнув мене в бік і сказав:
«Чого ти? Ти ж зазвичай така сильна жінка».
Все одно, що ткнути в бік п'ятирічну дитину та сказати:
«А тепер поясни мені теорію відносності, ти ж зазвичай така розумна!»
Тоді я вже така: «Та що відбувається?»
Потім підвелася мама, і я подумала:
«Нарешті! Вона знає, що робити. Вона розуміє мої емоції».
Мама підводиться, іде до піаніно.
І чи то за підсвідомим порухом душі, чи через бажання підняти мені настрій
вона грає єдину пісню, яку знає напам'ять.
І це була My Heart Will Go On.
«Ти, блін, серйозно?»
Вона порівнює моє особисте життя з «Титаніком», що тоне.
Так, звісно, чудова аналогія.
А я лежу там під ялинкою і така: «Та ви всі жартуєте чи що?»
І плачу в ялинку. Залила сльозами весь будинок.
Це було жахливо.
За порадою лікаря
я спробувала оспівати цю жахливу ситуацію в пісні.
O, ти сумна
O, ти в агонії
Різдвяні свята, сповнені сліз
Хлопець пішов
Знайшов собі іншу
І я плачу, о, як я плачу. Ой, яке горе.
О, ти сумна
О, ти в агонії
Різдвяні свята, сповнені сліз
Мама грає на піаніно
Тато весело мене лупцює
І я плачу
О, як я плачу. Ой, яке горе.
Дуже вам дякую.
Дуже дякую.
Мені вже краще.
Тоді я подумала: «Боже».
Пригадую різдвяні свята в дитинстві.
У дитинстві Різдво - це ж завжди чудово, так?
Ти щаслива, усе надзвичайно.
Та не обманюймо себе.
У дитинстві найголовніша річ у Різдво - це ж подарунки, еге ж?
Знаю, це звучить трохи аморально, але якби мене, дитину, спитали:
«Що для тебе найголовніше в Різдві?
Що Бог приніс у жертву свого сина заради тебе й усіх людей на Землі?
Або нова консоль Game Boy?»
Ви, звичайно, здивуєтеся,
та я відповіла б:
«Game Boy, дякую».
Так, вибачте, але хіба це подарунок - принести в жертву сина?
Ні, дякую! Ви там подуріли?
Це надто абстрактно для дитини. Ви ж так розповідаєте про це дітям?
«Добрий Бог приніс сина в жертву заради тебе».
Та ну! Для мене це геть неприйнятно.
Яка в тому була потреба? Ми навіть незнайомі.
І не менш жахливо, що добрий Бог дав синові померти.
Він скинув його з небес
на пошарпану планету, де є лише повені, землетруси й брюссельська капуста.
І ніби цього було недостатньо, він ще й дав його розіп'яти.
Ти, дитина, думаєш собі: «Гм.
І оце добрий Боженька.
Гаразд, піду краще помолюся йому».
Подарунки - це вкрай важливо,
тому списки бажань від мене з братом
щороку ставали все довшими.
Ні, не тому, що ми корисливі свині, яким завжди чогось не вистачає.
А тому, що ми ніколи не отримували бажаного,
лише дещо приблизно схоже.
Іграшку з блошиного ринку, з якою вже хтось погрався.
Сьогодні ми б сказали, що це суто екологічний підхід.
Але дітям начхати на екологію.
Діти хочуть справжню «Барбі» з чортової рожевої коробки.
А не польську підробку, де хтось намалював маркером лобкове волосся.
Навіть воском це не прибереш.
І ми почали додавати
у списки бажань дуже точний опис усіх подарунків,
бо думали: «Цей хлопець, Ісус, трохи дурнуватий».
І треба описувати у всіх подробицях. Отже, ми писали не «Барбі»,
а «Справжня Барбі з магазину Mattel.
Оригінальна упаковка. Рожева коробка. Запечатана».
Якось я вирізала подарунки з поштового різдвяного каталогу
і вклеїла до вішліста.
Якби тоді був інтернет,
я б миттєво додала все в кошик і зробила б замовлення.
Мама спитала б: «Чого ти хочеш на Різдво?»
«Усе готово, чекай на дзвінок у двері. Усе скоро привезуть».
Так. Можливо, я іноді мріяла про щось не дуже здійсненне.
Я це зараз розумію.
Наприклад, до 17 років я систематично замовляла поні.
Так, і я досі пам'ятаю, яким абсурдом мені здавалося в дитинстві
те, що я його так і не отримала.
Я просто не могла зрозуміти.
Чому в мене не може бути поні?
У нас є садок. Поні може пастися там.
У нас є сарай,
тож поні може жити там, а газонокосарка переїде в гараж.
«Чому ні?»
Жодного поні.
Якось перед Різдвом брат сказав:
«Я знаю, що тобі подарують».
Я одразу: «Поні?»
«Гаразд, тихіше».
«Наскільки він великий?»
Він такий:
«Ось наскільки».
Я кажу: «А на дотик який?»
Він каже: «М'якенький».
Я кажу: «Боже мій! У мене буде поні!»
Я просиналася щоночі зі сльозами на очах.
І аж до Різдва думала, що мені подарують поні.
А отримала я врешті…
простирадла.
З принтом із поні.
Мій брат був маленьким злим садюгою.
Думаю, мені дуже кортіло задушити його тією білизною.
Може, я навіть намагалася, але мені не слід про це говорити.
Мені справді хотілося мати поні. Дуже.
Тому я отримала його в своїй уяві.
Я вигадала, намалювала своє життя з поні.
І, можливо, час від часу розповідала комусь про це.
Просто згадувала в розмові, що маю поні.
Діти зазвичай не дуже серйозно ставляться до правди.
Я просто спробувала. І коли ти розповідаєш іншим дітям, що в тебе є справжній кінь…
Ну, ти стаєш дуже популярною.
Звісно, вони були шоковані: «Що?». Я думала, що це круто.
Я вирішила, що найкращий варіант -
дурити дітей, що не приходять до нас гратися по вечорах.
Тож на цю роль якнайкраще підійшли діти з уроків балету.
Осьде я могла розійтися.
Я розповідала їм класні історії.
Я вигадала чудову масть для свого поні, чудове ім'я.
Брала його на змагання.
Він умів робити трюки.
Дівчата просто збожеволіли.
Вони ходили за мною по п'ятах. Поклонялися землі, на якій я стояла.
Особливо ті, хто займався верховою їздою.
Вони знали, що значить мати власного коня.
Для них я була Бібі й Тіною в одній особі.
Пам'ятаю, як одного вечора я особливо розійшлася.
«Так, це наче з моїм поні». І дівчата такі: «Боже!»
У мене було сприятливе оточення.
Ми вийшли з балетної зали. За дітьми прийшли батьки,
і одна дівчинка побігла до своєї матусі.
«Мамо, ти знала, що в Каро є поні?»
І мати питає: «У тебе справді є поні?»
Я почувалася дуже впевнено і сказала: «Саме так. У мене є поні».
А вона така: «Оце так! Тут, у Кельні?»
«Так, звісно».
«І де ж він?»
Я оглянула парковку і понад деревами побачила дах будівлі.
«Он там. Там мій поні». А вона каже:
«Справді, твій кінь там?» А я їй:
«Саме так».
А вона відповідає: «Дивно, бо це тенісний корт».
А я у відповідь: «Ага, бо поні ще й грає в теніс!»
…Ще й грає в теніс.
Спойлер: поні мені так і не купили.
Важко бути дитиною.
Але не тоді, коли треба робити подарунки.
Дитина не має жодних труднощів,
коли треба зробити подарунок, скажіть?
Ви можете подарувати батькам будь-яку фігню, і вони радітимуть.
Так і є. Можете скласти для мами лист паперу.
«О, як гарно складено. Яка краса!»
Навіть не треба докладати зусиль.
Ти робиш поганенький малюнок близьких, де вони схожі на пошматованих прибульців.
«Дуже гарно».
Але мені було навіть ліньки малювати.
Натомість я робила ваучери.
Але спочатку я неправильно розрахувала час і зусилля.
Мій перший ваучер був такий:
«Допомога в хатніх справах протягом року».
Так. Мати дуже сміялася.
Через день я сказала: «Йой, це була помилка».
Тоді я вирішила знизити планку й обіцяти щось реалістичне.
І подарувала такий ваучер: «Буду чемною один день».
Ще й із помилкою: «Буду чемно один день».
Бракувало «ю».
Це було в коробці. «Буду чемно один день». Так.
До того ж це треба читати навпаки.
«Привіт, мамо. Я буду чемною один день на рік»
Це значить, що інші 354 дні я чемною не буду.
У високосний рік навіть 365 днів.
То був не подарунок, а просто шантаж.
Але для матерів це неважливо.
Можеш подарувати їм будь-який ваучер.
Їм усе здається чудовим.
Я вважаю це формою самозахисту.
Що ти завжди щаслива.
Усі матері кажуть: «Дякую, це так мило. І так непотрібно».
Я думаю, це самозахист,
бо є одне явище, на яке звертають увагу вкрай рідко.
Так, через небажання.
Це явище, яке називають
«Подарунковий гендерний розрив».
Є от розрив в оплаті праці.
Це відомо. Жінкам і чоловікам платять по-різному за однакову роботу.
Але жінки ще й отримують менше подарунків.
Чоловіки й діти отримують найкращі подарунки на Різдво.
Чому? Бо жінки думають про це ще з липня.
Пишуть списки. Роблять нотатки в телефоні.
Ось чому діти й чоловіки отримують класні подарунки,
такі як телескоп або мотузка для банджі.
Або точилку для ножів абощо.
А жінки не отримують нічого. А коли отримують, то щось практичне.
Наприклад щітку для пилососа.
От що отримує матуся. Щітку для пилососа.
Це навіть не жарт. Моїй подрузі таке подарували.
Я вважаю, що є речі, що аж ніяк не пасують до обгорткового паперу.
Одна з них - якраз щітка для пилососа.
Так, але вона дуже ергономічна й напрочуд практична.
Боже! Туалетний папір - це теж напрочуд практично,
але ж його не дарують на Різдво.
Пилосос…
Якщо жінки щось отримують, то лише практичні речі.
Запитайте-но знайому жінку, мати
або голову сім'ї, що вона отримала на Різдво минулого року.
Б'юся об заклад, це буде:
«Ну, малий, здається, розмалював бірдекель.
І поштою надіслали
відкривачку для пляшок від клієнтської служби банку».
Ох, це щось.
Це просто надзвичайно.
Обурлива несправедливість.
Більшість жінок, яких я знаю,
заслуговують на повний кошик подарунків.
Хіба не вони є продюсерками Різдва?
Тільки поріняно з продюсерами фільмів
вони не забирають усі гроші додому.
Так.
Вони продюсують Різдво.
Якби існував «Оскар» для Різдва й різдвяних вечірок,
там дякували б кожній жінці.
«Дякую. Без тебе, Маргарет, нічого б не було».
Бо вони роблять усе.
Не просто слідкують, аби ніхто не залишився без подарунків.
Без жінок половина сім'ї взагалі не знала б, що вже Різдво.
Бо вони також кажуть усім, де, як і коли його святкуватимуть.
У мене є подруга, що має власний бізнес, а також трьох дітей.
Я бачила в її списку справ пункт «Організувати Різдво». Один пункт.
Один пункт у її чортовому списку. «Так, зроблю це мимохідь, чорт забирай».
Жінки займаються всім.
Вечіркою, декором, їжею.
До того ж вони мають перейматися спокоєм у сім'ї.
Без них родичі побилися б.
Дядько з кузеном, наприклад.
Вони непомітно запобігають кулачним боям, роздаючи шнапс.
І при цьому виглядають як секс-бомби.
І найбільше їхнє невизнане досягнення - це, звичайно,
те, що весь цей час їм доводиться поводитися так,
ніби це не проблема.
Насправді головною подією Різдва має бути не вручення подарунків,
а вшанування жінки.
Але ж куди там. Якщо жінка насмілюється сказати:
«Народ, забагато стресу, трохи занадто».
«Ну мамо!»
«Вона здуріла чи що».
«Просто заспокойся. Розслабся, заради бога. Це ж Різдво!»
Неважливо. Можливо, ми самі, дівчата, винні,
бо перед Різдвом ми часто, панікуючи, кажемо…
Ми кажемо щось на кшталт:
«Цього року обійдемося без подарунків, гаразд?»
Ми не будемо робити одне одному подарунки. Це ніби й звучить нескладно,
але проблема полягає в різних визначеннях слова «нічого».
Що «нічого» точно означає у цьому випадку?
Річ у тім, що для чоловіків «нічого» означає «нічого».
«Нічого» та й «нічого». Взагалі нічого. Нуль.
А для жінок «нічого» - це: «Нічого?
Окрім невеличкого чогось.
Ні, нічого великого,
може, якась дрібничка, прояв твоєї вічної любові до мене.
Можливо, я пущу сльозу, коли розгортатиму.
Але ж це нічого».
Це різні визначення.
Ну от. Можливо, цілком логічно, що є цей подарунковий гендерний розрив.
Презирство до жінок - частина давньої церковної традиції,
а Різдво - то ж про традиції, правильно?
Це просто наслідок.
Усе почалося з того, що католики винайшли ідеальну сім’ю,
взагалі без жінок.
Правильно? Батько, Син, Святий Дух.
Троє хлопців. Спочатку це звучить не дуже по-католицьки, правда?
Просто умови проживання. Нічого сексуального.
Але принаймні жінки їх не турбують.
Звичайно, в історії католицизму є кілька жінок,
але, на жаль, всі вони погані персонажі.
Все почалося з Єви. Вона втягла нас у глибоке лайно.
З’їла яблуко. Через неї нас усіх вигнали з раю.
Можна також сказати: «Гей, Єва була хитра, їй було цікаво.
Вона бачила далі свого носа й не підтакувала.
Їй було цікаво».
І наскільки я знаю, Адам також укусив яблуко.
Жодних проблем.
Так, добре, їх обох покарали, вигнали з раю,
але ж ні, первородний гріх «повісили» на Єву.
І не тільки Єву, а й усіх жінок після неї.
Тому ми всі несемо її гріх.
Що означає нестерпний біль під час пологів
і кровотечу зі статевих органів щомісяця.
Так, ми зрозуміли.
Трохи надмірна реакція.
Отже, подарунковий гендерний розрив є, можливо, лише покаранням від Бога.
Не знаю, я завжди думала, що моя тітка - брехуха.
Вона завжди казала:
«Я не мала таких класних подарунків, як брат». Тобто мій дядько.
«І він не мав стільки допомагати по дому».
А мій тато завжди казав: «Срана маячня».
Ми такі: «Так, казна-що».
Потім ми якось переглядали старі фотографії з нашою бабусею.
З 60-х років. Різдво з тоннами мішури.
І ось мій дядько попереду,
з новеньким шосейним велосипедом, усмішка до вух.
А позаду реве моя тітка з шоколадкою в руці.
Можливо, навіть несмачною нафтовою шоколадкою.
Моїй тітці ще пощастило.
Принаймні вона не отримувала незручних подарунків.
Якось моїй кузині на Різдво подарували епілятор
від бабусі у всіх на очах.
Заради справедливості: бабуся не знала, що там.
Тітка загортала подарунок для сестри.
Та ба, дякувати Богу, тітка пояснила всім, що це.
«Так, їй лише 13,
але у неї вже такі довгі чорні волоски на ногах».
Моя бабуся сказала: «Гей, що то за штука для гоління ніг?
Що це за новомодна річ?»
Цікаво, в який момент людина стає бабусею?
Коли ти стаєш дідом чи бабою?
Не коли з'являються онуки, а зовні.
От зараз я нормальна. Я ношу барвистий одяг.
Але в якийсь момент я стану бабусею і буду носити тільки…
бежевий.
Але не бежевий «Кім Кардаш'ян», а бежевий «здоров'я».
Коли це стається?
Маю на увазі, що зараз у мене все ще є власний стиль.
Але в якийсь момент усе буде скасовано, і я одягатимуся як бабуся.
Коли це відбувається? Як?
А ще цікаво, що всі бабусі всіх поколінь виглядають однаково, скажіть?
Коли я була малою, бабусі виглядали так само, як сьогодні.
Спідниця в складку, блискучий светр та ортопедичне взуття.
Точнісінько так.
Чи це відбувається поступово?
Просто починаєте з бежевих туфель і думаєте: «Ах.
Це моя річ».
І починається рух угору. «Можливо, бежеві штани?»
Або це скоріше офіційна процедура? Ви отримуєте лист від департаменту?
Відкриваєте його й кажете:
«О, Манфреде, вже час. Тепер ми маємо носити бежевий».
І після того ви маєте зібрати свої яскраві кросівки, кепки й таке інше
і здати все це.
А натомість отримуєте пенсіонерську жилетку.
З приблизно двадцятьма кишенями.
Але що ви робите з порожніми кишенями?
Чим ви їх наповнюєте?
Можливо, ви отримаєте ваучер на пенсіонерський одяг у «Мюллер».
Потім ви отримуєте стартовий комплект пенсіонера.
«Отже, вміст кишень пенсіонера.
Ось. Льодяники від кашлю.
Звісно, старі. Половина з них без обгортки.
Потім тканинна хустка й чек із крамниці 2007 року.
Але у вас іще є 20 вільних кишень. Що ви туди кладете?
Ну, ви, звичайно, кладете в кожну якусь упаковану їжу.
Якусь їжу, що складаєте у пластикові судочки.
І яйця!
Адже природа не запакувала їх ідеально.
Тому ви кладете їх у судочок і витягаєте тільки в поїздах.
І їсте там ці яйця.
Нещодавно я бачила групу літніх жінок, що сиділи в поїзді
та з хрускотом били яйця.
Я подумала: «Боже!» Я якось рідко бачу бабусь.
Мені здається, що літніх жінок
ми справді бачимо лише в поїздах або на сімейних зібраннях.
А коли ви вмикаєте телевізор?
Будь-яка ведуча після 40 років підлягає заміні.
Звичайно, у фільмах повно молодих жінок. Але літні?
Забудьте про інстаґрам.
Їх якось висмоктує з суспільства.
Вони якось просто зникають.
У дитинстві я так уявляла собі смерть.
Що ти поступово зникаєш.
Я уявляла це трохи інакше.
Моя бабуся завжди позначала мій зріст на дверях.
І завжди казала: «Тепер ти отакого зросту».
А потім додавала: «Я також раніше була вищою».
У дитинстві я така: «Га? Як це працює?
Ти ростеш, але меншаєш».
Вона сказала: «Так. У старості ти скорочуєшся, стаєш меншим».
Я така: «Та ну?»
Тоді у мене в голові закрутилися гвинтики.
Я подумала: «А, ось що таке старіння».
Старіння - це постійне скорочення.
Бабуся буде все меншати й меншати.
І колись вона оселиться у ляльковому будиночку.
А потім - у будиночку LEGO.
А далі ми її взагалі загубимо.
Якось пилососитимемо: «Ой, щось грюкнуло.
О, ні.
Бабуся».
Я думала, що це і є смерть.
Коли тебе всмокчуть пилососом.
Коли бабуся дійсно померла,
я у церкві думала, що труна завелика.
Чи там усередині пара бабусь?
Тоді я востаннє свідомо була в церкві. Коли померла бабуся.
Тобто відвідування церкви - це не повсякденна справа.
Але я думаю, що Різдво досі…
На різдвяній месі церква завжди повна.
В інші дні там нікого немає, навіть без «корони».
Але на Різдво церква завжди заповнена.
Таке відчуття, ніби люди готують місце ще з листопада.
«Ні, тут ніхто не сидітиме. Тут наша сім’я».
До самісіньких крокв.
Якби у мене була вистава,
де було б порожньо більшу частину року, ані душі,
а раз на рік - аншлаг,
я б сказала: «Народ, ми маємо показати щось епічне.
Тоді вони приходитимуть щодня.
Ми розважатимемо їх, і вони не зрозуміють, що їх вразило».
Але католицька церква каже: «Так. Або ні.
Ні. Нехай краще діти грають затягнуту п'єсу.
Яку всі вже знають.
Вони мають розмовляти дуже тихо.
У приміщенні з височенькою стелею.
О, і всі актори будуть спиною до глядачів».
А потім читатимуть смиренні жіночки із зухвало короткими зачісками.
Вони прочитають смиренний текст уголос. З Біблії. І ви думаєте:
«Навіть найкраща книга у світі звучить лайняно, якщо її так читати».
«Тими днями вийшов наказ
від кесаря Августа
зробити перепис по всій землі.
Перепис цей, перший, відбувся,
коли Сирією правив Квіріній».
Ні.
А священник? Ви постійно думаєте про те,
що він ненавидить дітей.
Він ненавидить дітей. Він просто вводить нас в оману.
Він залюбки б викинув Фінна-Фрідріха з першого ряду.
Бо той перериває проповідь
і б'є сусіда по голові Псалтирем.
Але він має казати:
«Різдво - це диво народження й любові до дитини!
Нехай діти підійдуть до мене!»
Але насправді він хоче схопити Фінна-Фрідріха
і сказати: «Стули пельку, хлопче. Або я поб'ю тебе свічником.
Як не заспокоїшся,
прийде Кнехт Рупрехт і встромить довгі голки тобі в очі».
Звісно…
У католицькій церкві треба дякувати, що священник лише ненавидить дітей.
Це менше з двох зол.
Ну, звісно…
Сюрприз!
Люди не дуже люблять ходити до церкви, адже вся ця різдвяна історія
вже не має відношення до нашого життя.
Ви, дитина, сидите там і думаєте:
«Що в біса відбувається?»
Якби різдвяна історія відбулася сьогодні,
усе було б геть інакшим.
Усе починається з продовження роду.
Марія і Бог, певно, познайомилися б у тіндері.
Я так думаю.
Усе було б не так.
Неначе Йосип і Марія спали б у сараї. Аякже!
Вони забронювали б кльовий лофт на Airbnb
у повністю реконструйованому центрі Вифлеєму. Це очевидно.
Звісно.
Ніби вони не перевірили б стайню на агрегаторі:
«Лише одна зірка? Ні. Без шансів».
Ніби троє волхвів
особисто пройшли б весь цей шлях, щоб просто вручити подарунки.
Вони б надіслали щось через Amazon, так?
У подарунковій упаковці.
Де ти платиш додатково 79,80 євро,
щоб посилки запакували у паршиві тканинні мішечки.
Це дійсно найпростіший спосіб сказати: «У мене є гроші, і мені начхати на тебе».
Ось як би це було. Краще просто подарувати якесь лайно, правда?
Ми з друзями граємо у Веселого Таємного Санту.
Веселий Таємний Санта - це як звичайний Таємний Санта,
але ти згоджуєшся на лайняні подарунки.
Ми робимо це щороку перед Різдвом,
але, на жаль, за день до Святвечора.
Тому я не надто добре пам'ятаю останні кілька Святвечорів.
Бо в мене завжди жорстоке похмілля на Святвечір.
Я не пам'ятаю.
Але ми завжди влаштовуємо Таємного Санту 23-го,
бо це єдина дата, коли всі в Кельні.
Нині дехто живе в Китаї, Гамбурзі чи ще бозна-де.
Це єдина можливість зібратися.
У якийсь момент масштаби почали зростати.
Усе почалося приблизно 20 років тому.
Нас було шестеро, і ми влаштовували Таємного Санту вдома.
Потім, з плином часу,
людей ставало все більше, і все дедалі розвивалося.
Настав час, коли ніхто більше не хотів проводити цю вечірку вдома.
«Гей, я не хочу знову підлогу ремонтувати. Минулого року це було щось».
Потім у якийсь момент ми почали орендувати щось на 23-тє.
Ставити ялинку. Незабаром у нас з’явилися швейцари, розклад.
Це стало постійною подією з запрошеннями.
Ми наймали людей, що прикрашали ялинку й прибирали її.
Призначали покарання для тих, хто забув принести Таємного Санту.
А потім ми сильно напивалися.
Так напивалися. Щоразу я знала, що Різдво перетвориться на пекло.
Я намагалася обмежити себе.
Я мала спробувати стримати себе з такою кількістю алкоголю.
Але я просто не могла.
Є люди, що п'ють воду між алкоголем.
Вони п’ють воду. Справжні психи! Як вони це роблять?
Як вони так контролюють себе?
Після кожного алкогольного напою. «Вода».
«Завжди так роблю. Пиво, потім вода».
Ого. Я щоразу намагалася.
Думала: «Добре, тепер вип'ю води. Води.
Точно вип'ю води».
Підводилася, щоб випити «води»,
а потім така: «Пиво! Дідько».
Потім…
Потім ми починали слухати Rage Against The Machine,
і от уже різдвяний мошпіт.
Тоді вже всі підстрибують,
усе ламається, і ти теж травмуєшся.
Бувало, що я сиділа на Різдво з синцем під оком,
а брат - із великою гулею на лобі.
Ми сиділи за столом навпроти бабусі, вона дивиться і каже:
«Ви побилися? Ще й на Різдво!»
А ми такі: «Ми вчора обоє впали».
У всіх нас, всіх моїх друзів, завжди жахливе похмілля на Святвечір.
Тому ми створили власну версію відомої різдвяної пісні.
Як і щороку
Це сталося знову
Коліна опускаються на землю
Блювота висить на підборідді
Я ледь рухаюся
Ледве переношу біль
Плазую рачки
Через весь будинок
Бадьорі батьки чекають
Гусак повністю готовий
Я просто далі питиму
До наступного року
Ось така версія.
Але…
Звичайно, випивка у Святвечір або перед ним - це лише кульмінація.
Звичайно, це починається набагато раніше.
Ти мусиш напиватися усі свята на різдвяних ярмарках.
Кожен ідіот кличе тебе на різдвяні ярмарки.
«Треба йти на різдвяні ярмарки».
Ти раптом напружуєшся щодо домовленостей.
Всі хочуть їхати з тобою на ярмарки.
Це соціальний тиск.
«Ми маємо зробити це до Різдва. Треба йти на ярмарки!»
У Кельні, якщо тобі кажуть: «Ходімо на різдвяний ярмарок»,
ти маєш спитати: «Який?»
У нас у Кельні їх сотні.
У нас більше різдвяних ярмарків, ніж паркувальних місць.
Ви також п'єте там багато глінтвейну.
Хто взагалі це вигадав?
Стоїш там на морозі
зі стаканчиком
і з першим ковтком відразу обпікаєш рота.
У тебе німіє язик, що не так і погано.
Щойно воно охолоне на один градус,
на смак нагадує холодні п'яти.
Схоже за смаком на похмілля наступного дня.
Поступово ви відчуваєте цей смак.
І от я вже стою там з цією напівхолодною штукою. Фу.
Потім проходить дві секунди, хтось приходить із групи й каже:
«Ще по одній, так? Я візьму ще. Давайте мені свої чашки».
І ти стоїш такий: «Чорт. Хлопець ніби стягує борги».
«Ну ж бо, давай».
Бо хоче повернути свої срані гроші.
Якось я просто вилила це в сніг.
Наче кров на снігу. «Усе добре?»
«Так».
Або ти маєш випити одним махом це лайно.
Бог не планував, що глінтвейн питимуть одним махом.
Тому він і створив його гарячим, аж пекучим.
Звичайно, ви потім п'янієте від глінтвейну.
Що насправді є огидним видом пияцтва.
Я завжди помічаю, коли вип'ю забагато,
одразу думаю: «Скуштувати б зараз слизьких грибів із часником».
Решту року я не звертаю на них уваги.
Але на різдвяному ярмарку: «О, гриби з часником».
Скажіть?
Або коли вип'єш достатньо глінтвейну, поволі починаєш думати,
що все лайно на прилавках - це справді круто.
Тобі здається, що це дійсно чудово.
«Яка краса».
«Нічого собі. Усе зроблено з повсті».
Повсть. Більшу частину року повсть мене аж ніяк не турбує,
але на різдвяному ярмарку: «О, повсть.
І повстяне взуття, надзвичайно».
Усе закидане різними дрібничками.
Купуєш їх, а потім вони просто валяються по квартирі.
Ти думаєш: «Чудово, мені все це потрібно».
Нагадує домашній шопінг, яким він був колись.
Не знаю, як це так,
але коли ви надягали це, ви такі:
«Нізащо!»
У світі немає таких причин, з яких я б коли-небудь
потребувала пристрій для видалення ворса.
Але через десять хвилин ти думаєш: «Боже, мені потрібна ця річ».
Мені треба видаляти ворс. Увесь.
Так само й на різдвяному ярмарку «мені це потрібно».
Але мені й справді це потрібно.
Прикраси з різдвяних ярмарків.
Я особисто розраховую на них, якщо хочу, щоб усе було святково.
Я не можу це зробити сама. Не працює.
Я можу скільки завгодно розглядати фото на пінтересті, але це не працює.
Знаю, є люди, які можуть це зробити.
Є люди, яким можна просто дати клейовий пістолет,
засохле листя і трохи матеріалу,
і вони ніби за помахом чарівної палички створюють квіткові прикраси.
Ти думаєш, що тут за хвилину буде фотограф із «Гарних будинків»
для створення статті для Vogue на 8 сторінок.
Здуріти! Як це так?
Останнє, що я начаклувала із засохлого листя, точно незаконне.
Коли я щось прикрашаю, виходить справжнє лайно.
Так і є.
Мої витвори завжди схожі на гарні прикраси, що впали зі столу.
І хтось їх підмів.
Люди проходять повз і кажуть:
«Шефе, ти маєш на це глянути.
Свічка й перо. Що тут сталося?»
Або як у «Темних історіях», знаєте?
«Свічка й перо лежать на підлозі. Що сталося?
Тут був злом? Вибух?»
«Ні, це Каро виготовляє прикраси. А, ясно. Клас».
Врешті я подзвонила мамі та сказала їй про це.
Я сказала: «Мамо, я взагалі не вмію прикрашати. Нічого».
Мама сказала: «О, це чудово».
«Га?»
«Думаю, добре, що є деякі речі, які ти не вмієш робити».
«А, клас».
«Ні, це хороша риса.
Вміти зізнатись, коли щось ти не можеш зробити. Це добре».
Не можна робити це занадто часто,
інакше це звучить так, ніби ви набиваєтеся на компліменти.
Як і в школі, у кожного був такий друг:
«Господи, я точно отримаю нуль із мінусом. Як знову п'ятірка?»
«Боже».
Ось так я завжди отримую печиво на Різдво.
Я завжди отримую печиво.
Одразу видно, що це чудове печиво.
І ти розумієш, що людина, що тебе пригощає,
хоче почути, яке воно класне.
Я завжди чую коментар:
«Так, але цього року вийшло так собі».
«Так собі». Справді?
«А кому ви віддали печиво, яке вийшло добре?»
Як узагалі печиво може вийти так собі?
Це жир і цукор. Це завжди смачно.
Не можна поєднати жир і цукор так,
щоб це було несмачно.
Ось чому це вже занадто, коли ви відкушуєте печиво й кажете:
«О, смачно».
Звісно ж, смачно.
Це ж печиво. Яким іще воно може бути, принадним?
Що думаєте?
Просто печиво!
Я завжди беру все печиво, яке мені дають, а дають мені багато,
і складаю на величезну тарілку.
І люди завжди запитують: «Ви самі це пекли?»
У якийсь момент я почала відповідати: «Так.
Разом зі своїм поні.
Ми з поні вдвох. Спекли все це печиво.
Жодних проблем. Роблю це щороку. Типова середа, народ».
Проблема в тому, що якщо хтось має алергію
і питає: «Там є горіхи?»
«Так».
«Так. Або ні.
Скуштуй і спитай мене знову через десять хвилин…
…як будеш досі живий». Ні, не зовсім.
Але їжа надзвичайно важлива на Різдво, правда?
Вся різдвяна їжа - це окраса програми.
Для кожного має бути найкраща їжа у світі.
Є лише два табори.
Команда Сосисок і Картопляного салату.
І команда Мертвого птаха.
Гуски, качки або індички.
Чи то пак сови. Чи кого там іще.
У дитинстві я, безсумнівно, була за Картопляний салат,
бо це швидше готувати.
Діти не люблять марнування часу.
Ці до біса довгі посиденьки. Якого дідька?
На Різдво, коли ви вже були в церкві.
Ви чекаєте подарунків. Різдво - це свято обжерливості.
Зазвичай пасти й соусу, соусу й пасти достатньо.
Але на Різдво сидиш за столом три години.
У нас завжди були залишки їжі.
Але ми не називали це залишками їжі. Ми казали: «раклет». У нас був раклет.
Вияв геніальності моєї матері. Їй не треба було готувати,
лише розкривати пакети.
Але для нас у дитинстві це мало один недолік: тато дуже довго їв.
Бо він завжди казав: «Це не по-людськи».
Коли батько казав:
«Це не по-людськи», це означало, що немає м'яса.
Звісно, з раклетом є тільки салямі, шинка тощо.
Ніякого справжнього м'яса.
У дитинстві ти вже ситий після пів шматочка плавленого сиру.
Ви сидите за столом із розпеченим обличчям і труситесь:
«Коли вже будуть подарунки?»
Але маєте чекати, доки не наїсться батько.
Ви вже пройшли крізь 24 віконечка різдвяного календаря.
Тепер маєте чекати, поки в батькові щезнуть 24 сковорідки сиру.
На Різдво ми завжди граємо в ігри після їжі.
Це стало улюбленою традицією за останні кілька років.
Ми завжди граємо в щось.
Зараз це звучить дивно, але…
Гра називалася «Козирі вашої матусі».
Це схоже на Top Trumps, але ви граєте з матерями.
Ви повинні переграти одне одного
за вагою, волоссям і кількістю дітей без нагляду.
Там були фрази «Твоєї мами». Всі мали вирішувати,
у кого найсмішніша фраза, і її можна було використовувати як козир.
Гра як така не дуже й класна.
Але ми з братом сміялися до коликів,
як наші батьки читали вголос ці фрази.
Коли батько читав свої фрази,
він дивився просто на мого брата, щоб побачити, чи це смішно.
Бо іноді він не розуміє жарти.
Він сидить на Різдво й каже:
«Вашу мати штовхають частіше, ніж двері центру зайнятості».
«Хороший жарт?»
«Хороший».
Мама насправді теж не розуміла.
Вона читала їх піднесено, наче дружина священника в Кельні.
Вона читала отак:
«Ваша мама сере на килим,
устромляє туди палички-брецелі й каже, що тепер у нас є їжак».
Якось занадто.
Ви не проводите з батьками стільки часу, як раніше.
Але кілька років тому
я трохи жила в батьків через «ситуацію». І…
Я наперед лякалася,
бо думала, що це буде боротьба на смерть.
А ми чудово провели час. Усе було класно.
У нас був час на малювання, ми разом снідали.
Я сиділа на тому ж місці, що й зазвичай у дитинстві.
Було п'ять різних видів ковбаси.
Іноді я відкривала холодильник, щоб порахувати ковбаси.
Нічого не пропадало, не скручувалося. Нічого.
Це вже надзвичайно само собою.
Усі мої речі були випрані, випрасувані й зашиті.
На всьому моєму одязі є дірки. Це просто так є.
Я просто не можу дочекатися, коли хтось подасть мені ножиці,
якщо етикетка колеться.
У якийсь момент уже несила терпіти,
і я просто шматую все.
А мама все це підшила.
Але були й такі моменти, коли я думала:
«А, так.
Вони справді вже довго живуть без нас».
Наприклад, мені якось закортіло прийняти ванну.
Це на другому поверсі. Я тільки-но відкрила воду.
Мати почула це з нижнього поверху й прибігла з вереском:
«Ти хочеш прийняти ванну? Вибач, не можна».
А я така: «Га? Чому ні?»
Вона заходить: «Ні, не можна.
Ти не зможеш прийняти ванну, бо вода захолодна для цього.
Твій батько так налаштував.
Душ можна приймати, а ванну - ні».
Хочу сказати,
я геть розгубилася,
бо кілька років тому
батьки перейшли на геотермальну енергію.
Вони заплатили купу грошей за це геотермальне опалення.
Батько все прорахував математично.
Коли батькам виповниться по 90,
усі ці трати повністю окупляться.
Я навіть знаю, як це будували. Буром.
Я думала, вони добурять до динозаврів. Що за чортівня?
Вони пробурили яму в батьківському палісаднику.
Я не експерт ані з геології, ані з опалення,
але наскільки я розумію,
вони свердлять аж до чортового ядра Землі.
Для мене геотермальне опалення означає фіксований лава-тариф.
Вода буквально постійно кипить.
То чому б у біса це не використовувати?
Ні, батько дізнався, що можна зекономити кілька центів,
якщо трохи прикрутити.
Я була вражена.
Я стою біля мами й кажу: «Зажди-но.
Але ж ти любиш ванни.
Ти не можеш приймати ванни? Ти обожнюєш ванни!»
Моя мама - королева ванн.
Коли я була маленька, вона завжди приймала ванни.
І от вона каже:
«Коли я хочу прийняти ванну, то беру найбільшу сковорідку.
А потім грію воду».
Я: «А потім ідеш сраними сходами зі сковорідкою, повною киплячої води?
Ти приймаєш ванни, як у воєнні часи?»
От що це за дивна ситуація?
«Не можна. Твій батько так налаштував».
Потім батько почув нашу розмову.
Чую, кричить:
«Так, чудово, я відрегулюю!» Злим таким голосом.
Тато був розлючений.
А чому? Через нас? Через себе? Чому він був такий злий?
Це ж дурня якась.
Ти думаєш: «Оце так! Які в мене дивні батьки.
Я їх люблю, але вони дивні».
Мені здається, це кумедно. Але в підлітковому віці було ніяково.
Ти думаєш про всю сім'ю: «Боже. Ви всі такі дивні».
А коли дорослішаєш, думаєш:
«Боже, ви такі дивні.
Ви фріки, але ж мої. Це навіть прикольно».
Ось чому в кожній сім'ї є дивні традиції.
У нашому випадку це виглядає так.
Ми встановлюємо шопку завжди шостого грудня.
Потім ця вифлеємська стайня просто стоїть тут.
Але Ісус ще не народився.
Бо, звісно, ще не 24-е число. Ми дуже логічні.
Тому до народження Ісус лежить за ліжечком.
Інші діти лежать в утробі матері, але він - у кутку запиленої шафи.
І в якийсь момент сталося те, що мало статися.
Ісус зник.
Ісус зник. Не знаю, чи його кіт з'їв, чи що.
Або ми всмоктали його пилососом? О! Він із бабусею на небесах.
Гадки не маю.
Як би не було, нам, звісно, довелося його замінити.
Не може ж бути порожнє ліжечко в Різдво.
Це ж геть моторошно, так?
Хтось має бути замість Ісуса!
І ми почали класти туди іграшкові фігурки.
Була фігурка будівельника з Playmobil.
Круто. З вусами й лопатою в руці.
Потім там лежала лялька Polly Pocket.
Більше розмаїття серед Ісусів.
Веселий гіпопотам із «Кіндер-сюрпризу». Теж нічого.
У якийсь момент ми перейшли на супергероїв.
Не так просто іти по слідах Ісуса.
Ми маємо щось запропонувати.
Таку роботу, безумовно, здужав Бетмен.
Бетмен був Ісусом три роки.
Ну бо Ґотем, Вифлеєм - яка різниця?
І це розмаїття - дуже в дусі Христа.
Будь-хто може розповсюджувати вчення Ісуса. Вчення любові.
Чому б і не Бетмен? Для мене це і є Різдво.
Не ці старі історії з Біблії,
а спілкування з друзями й своїми сімейними фріками.
У кожного є власний особливий момент.
Різдво для всіх різне.
Нічого, якщо ти нап'єшся і впадеш під стіл.
Або подаруєш дітям дешевих «Барбі» з Польщі.
Або якщо на вашому килимі вдома живе коричневий їжак.
Для мене Різдво - це коли Бетмен лежить у ліжечку.
Тиха ніч
Свята ніч
Бетмен сміється над Божим Сином
Ісус лежить десь за шафою
Де його ніколи не знайдуть
Спаситель Бетмен прийшов
Тиха ніч
Свята ніч
Домашнє печиво
У шафі лежить якесь лайно з повсті
У тебе з рота смердить грибами з часником
Краще його не відкривай
Веселого Різдва! Усе, народ. Безпечної дороги додому!
Рада була зустрічі, веселих свят!
Подаруйте собі щось приємне!
Випийте щось святкове!
Тиха ніч
Свята ніч
Сподіваюся, вам було весело
Тепер ідіть і чудово проведіть час
Пам'ятайте, що малий Ісус бачить усе
Народ, концерт добіг кінця
Поїду додому на своєму поні
Веселого Різдва!
Дякую!
Переклад субтитрів: Анастасія Малицька