Downloaded from YTS.MX
Не се притеснявахме, корабът не можеше да потъне.
Ляво на борд!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Боже мой, тогава казах:
"Всички ще умрем."
Хората плачеха, а корабът се накланяше все повече.
Няколко минути след удара
той знаеше, че корабът е изгубен.
Потвърждавам, водата се покачва.
Беше сигурен, че корабът ще стигне до пристанището.
Кажи им, че няма ток.
Виждах ни под водата.
Погледнах Сандра и казах: "Моля те, Сандра, не го прави."
Инстинктът ми за самосъхранение ми подсказа да скоча в лодката.
Скетино, може да сте се спасили от морето,
но аз ще ви съсипя. Качвайте се на борда.
Имаше около 10-20 см въздух над мен и се опитах
да се задържа във въздушния джоб.
Бяхме в безнадеждна ситуация,
от която знаехме, че няма да се измъкнем.
32-ма души загинаха.
32 загуби, които можеше...
Които трябваше да бъдат избегнати.
"КОСТА КОНКОРДИЯ": Хроника на едно бедствие
Ало? - Да?
Обажда се Де Фалко от Ливорно. С капитана ли разговарям?
Да, добър вечер, командир Де Фалко.
Кажете ми името си, моля. - Аз съм капитан Скетино, командире.
Вижте, Скетино, има хора, които са в капан на борда.
Ще дойдете с лодката си под носа откъм щирборда.
Там има въжена стълба.
Ще се качите по нея и ще отидете на борда.
Така ще ми кажете колко хора има там.
Ясно ли е? Записвам този разговор, капитан Скетино.
Командире, в момента
корабът е наклонен.
Разбрах. Хората слизат по въжената стълба при носа.
Ще се качите по същата стълба.
Ще се качите на кораба и ще ми кажете дали има деца,
жени или хора, които се нуждаят от помощ.
Ще ми кажете точния брой на хората от всяка категория.
Скетино, може да сте се спасили от морето,
но аз ще ви съсипя, наистина ще го направя.
Качете се на борда, по дяволите.
Казвам се Грегорио де Фалко.
През 2012 г. бях главен изпълнителен директор на пристанището в Ливорно.
Координирах спасителната операция на "Коста Конкордия",
поддържах връзка със собственика на кораба и с капитана.
По време на онзи телефонен разговор опитах всичко,
за да накарам онзи човек отново да застане на мястото си.
Командире, моля ви... - Не, качете се на борда веднага.
Тук координирам спасителната акция.
Какво координирате оттам?
Координирайте спасителната акция от борда.
Отказвате ли? - Не, не отказвам.
Качете се на борда, това е заповед.
Сега аз командвам. Качете се на борда. Ясно ли е?
Добре, командире, отивам. - Отивайте веднага!
Капитанът не трябва да изоставя кораба.
Затова му казах доста грубо да се върне на борда.
Ако се беше качил на борда,
ако се беше посветил на това да спасява пасажерите,
нещата щяха да се развият по различен начин.
Нареждането на Де Фалко
вече е известно в цял свят,
но това нареждане беше неизпълнимо
и само послужи за мишена на медиите.
Това впечатли хората и спомогна да се изгради
масова неприязън към Скетино.
Мисля, че Де Фалко е постъпил правилно тогава,
като е бил толкова строг.
Не е имало друг начин.
Може да е бил рязък,
но Де Фалко прояви компетентност на момента
и мисля, че онази нощ Италия се гордееше само с него.
Защото Скетино не ни представи добре пред света.
Капитане, не ви ли разпънаха на кръст твърде скоро?
На онзи 13 януари умря част от мен.
От първите часове след корабокрушението
до последния момент от това изпитание
главата ми беше заложена на карта
в процес, който следваше да въвлече цялата организация,
а вместо това ме видяха тук като единствен подсъдим.
Мисля, че Франческо Скетино
стана жертва на безмилостна медийна кампания.
Нека имаме предвид, че на първа инстанция
по случайност и доста символично
делото се провежда в театър.
Казвам се Саверио Сенезе и съм адвокатът на Франческо Скетино
в производството по обжалване.
Нямах шанса да го представлявам по време на следствието
или на първа инстанция на делото.
Казвам се Франческо Верузио.
Аз бях главен прокурор на Гросето през 2012 г.
И заедно с колегите ми в прокуратурата
подготвихме делото за съда, за да определим отговорностите
относно корабокрушението.
Когато разпитвах Скетино,
в началото ме порази това, че изглеждаше като човек,
който не осъзнава какво се е случило.
Той не осъзнаваше,
че е оставил 4200 пасажери да се справят сами.
Мислел е само как да защити имиджа си
пред хората и пред компанията.
"Конкордия"? За мен беше мечта.
Бил съм на 2 круиза преди това,
но този беше най-красивият круизен кораб, на който съм бил.
Виждаш "Коста Конкордия" да стои там - гигантски кораб,
наистина се впечатляваш, мислиш си, че ще бъде прекрасно.
Щяхме да посетим прекрасни градове с този суперкораб.
Беше най-доброто, което можеше да ни се случи.
Казвам се Матиас Ханке и през 2012 г. бях пасажер
на "Коста Конкордия" с приятеля си Марсел.
Аз съм Марсел Цун и за двама ни
това беше вторият круиз, на който сме били.
Благодарим ви, че избрахте "Коста Конкордия"
за своята морска почивка. Пожелаваме ви приятно пътуване
и прекрасен круиз. Добре дошли на борда.
Аплодисменти за капитан Франческо Скетино.
Прекрасен. Това беше цял свят, цял град.
Беше като театър в гората, чудесно декориран.
Огромни полилеи, дори асансьорите бяха страхотни.
Накъдето и да погледнеш...
Къде си? - Тук, при асансьорите.
Асансьорите? Къде?
Синът ми ни изпрати онзи следобед
и каза: "Мамо, не си пътувала никъде.
Сега сигурно корабът ще потъне".
Слънцето е много ярко. - Виж това, ела тук.
В нашата стая леглото беше оправено прекрасно,
банята беше чудесна, имаше малък хол.
Веднага отворих прозореца,
видях морето и се влюбих в този кораб.
Ела да видиш.
Казвам се Даниела Престано
и се качих на борда на "Коста Конкордия"
на 13 януари 2012 г.,
за да участвам в конкурс за коафьори.
Аз съм Луиджи Катали и се качих на "Коста Конкордия",
за да придружа съпругата си.
Обслужването беше перфектно.
Всички представления бяха перфектни.
Служителите на бара работеха постоянно и бяха любезни.
Почивката беше успешна от всяка гледна точка.
Прекарахме деня в Рим,
а вечерта се върнахме на кораба
да се освежим, да вечеряме. Искахме да се настаним удобно
в бара в атриума.
Исках да се откъсна от предходната седмица.
И тогава започна всичко.
Добър вечер.
Добър вечер, капитане. - Добър вечер.
Трябва да се измъкнем оттук и да продължим покрай остров Джилио.
Ще минем близо до острова. Добре.
Да определим курса.
Да го запиша ли на картата? - Да.
Половин миля добре ли е? - Да.
Oт пристанището. Но там е много плитко.
За колко време ще пристигнем там, ако тръгнем в 19 ч.?
За 2 часа. Около 21,30 ч.
Добре. Ще се видим по-късно. - До после.
Курсът беше определен.
Трябваше да го направим предишната седмица,
но поради различни причини не бяхме.
Онази вечер беше предадена информация,
че курсът е бил леко коригиран,
за да минем за поздрав покрай о-в Джилио.
Казвам се Стефано Янели.
По време на корабокрушението бях на командното табло на кораба
като палубен офицер.
Преминаването за поздрав е древна традиция в плаването.
Това е преминаване по крайбрежието,
което се е правело и в древни времена,
за да се отдаде почит на някой град или монумент.
Корабът минава възможно най-близо, за да го видят всички.
Това е един вид реклама.
Отидохме да вечеряме в 18,30 ч. Заехме местата си.
Очаквахме сътрапезниците си. Те живееха в Берлин
и бяха емигранти от някоя от съветските републики.
Учили сме руски в училище
и пеехме заедно руски народни песни.
Винаги се забавлявахме на вечеря.
Наздраве!
Санте, наздоровье, чийрс.
Да? - Капитане, Чиро е.
Да? - Шест мили.
Шест мили? Хубаво, така е добре.
В 21,44 ч. трябва да минем покрай Джилио.
В 21,44 ч. Добре.
Аз съм Сандро Чинкуини.
Бях главен медицински служител за "Коста Круизес" от 30 години
и бях свидетел на цялата трагедия
в нощта на 13 януари.
Чух, че планират да минем покрай о-в Джилио.
Бях в своята каюта
и от любопитство гледах през прозореца
към 21 - 21,30 ч.,
за да разбера какво ще видим от Джилио.
Беше тъмно и започнах да се чудя защо правим всичко това.
Добър вечер.
Здравей, Франческо. Закъснях, трябваше да си довърша смяната.
Здравей, Антонело, ще те изчакаме. Островът няма да ни избяга.
Добре. - Има още половин час.
Антонело, нашият сервитьор.
Приятно ми е. - Приятно ми е.
Е...
Скетино искаше да покаже, че е добър.
Вечеряме и тръгваме. - Тиеволи, главният сервитьор,
го е помолил да минат покрай Джилио,
защото майката на Тиеволи живее там и той искал да я поздрави.
Затова Скетино се е доближил повече.
Там била и г-ца Чемортан.
Имало е нещо романтично между двамата.
Може би Скетино е взел това решение,
за да впечатли госпожицата.
Добър вечер. - Добър вечер, капитане.
Каква е скоростта в момента? - 15.5.
Ръчно управление.
Запиши това ръчно управление.
Ръсли беше на вахтена служба.
Тогава един човек беше на вахтена служба и кормчия.
Ако беше необходимо да се превключи на ръчно управление,
този моряк щеше да смени позицията, да изключи автопилота
и корабът щеше да зависи от руля,
а нарежданията щяха да бъдат давани директно на кормчията.
278, потвърдено.
278.
Сега колко е? - 285.
Скетино твърдеше, че е решил да мине на ръчно управление,
защото е мислел, че все още е далеч от скалите.
Все пак практиката за минаване близо до брега
била много популярна
и била позволена от компанията.
Обади ли се на Паломбо, Антонело? - Не, още не съм.
Иди да му се обадиш.
Скетино отишъл на мостика и казал: "Ръчно управление".
Това, което е трябвало да направи при тази процедура,
е да сложи някого на вахта на палубата,
за да следва навигационната карта.
Вместо това е преминал на ръчно управление.
Когато е направил това,
се е обадил на Паломбо - бивш капитан, с когото се познавал
и който трябвало да бъде на Джилио.
Да, разбира се.
Не, тук е. Ще ти го дам.
Марио.
Капитан Паломбо, добър вечер. Ще минем покрай Джилио.
А, не сте на Джилио? В Гросето сте.
Според Паломбо Скетино бил много добър капитан,
но бил доста арогантен
с хората от екипа си и с персонала.
Всичко трябвало да става само по неговия начин.
Дори да стигнем до 0,3 или 0,4, отдолу е дълбоко, нали?
Ние сме на 290.
Добре, разбрано. Значи да бъдем спокойни.
Ще вдигнем малко шум и ще поздравим всички.
Добре, ще се чуем по-късно.
Аз поемам управлението. - Капитанът поема управлението.
След като поема управлението, корабът вече е извън курса.
Въпреки това офицерите, които са били в командната кабина,
не са го информирали, че корабът е извън курса.
Така - неосведомен и незнаещ,
той плава към скалите.
Да минем на 16.
Излязъл от курса, който бил начертан от Канеса,
и карал 300-метровия кораб с 16 възела
без курс и без...
На ръчно управление, като моторна или като гумена лодка.
Това е лудост.
Минавам бавно на 310.
Внимателно. - 310.
Откъде ще минем? Пред доковете? - Да.
Капитан Скетино беше много стриктен.
Когато идваше на мостика, всички млъквахме.
Не мога да кажа,
че се страхувахме от него, но винаги беше доста напрегнато.
Той беше авторитарен човек.
Като се върна назад, плавал съм 8 години
и най-голямата грешка беше да не говориш,
да не кажеш: "Капитане, може би се движим твърде бързо".
"Капитане, трябва да отбием."
Защото скоростта беше много висока.
Знаех какво се беше случило и от прокуратурата
ме помолиха да сътруднича при разследването.
Затова ходехме в Гросето
всеки ден в продължение на 3 месеца
и говорехме с основните свидетели, с компанията, с всички.
Според чл. 295 от Кодекса на корабоплаването
капитанът носи крайната отговорност за съблюдаването на курса на кораба,
но ако капитанът го няма
или покаже, че не е в състояние
да взема самостоятелно решения,
трябва другите да заемат капитанското място.
Случи се малко преди това - на 17 декември 2011 г.
Когато корабът напусна Марсилия, вятърът беше 60-65 възела
и решението да отплава в морето беше оспорено от Чиро Амброзио.
Капитанът много се подразни от това, защото всичко на мостика се записва.
Заради тази ситуация
накрая обвиниха Амброзио.
Капитанът командва. Той отговаря и той командва.
Тези офицери - предимно доста млади хора,
нямаха смелостта, нямаха опита
да работят с висшестоящите, дори да имаха критично мислене.
Защото не им беше позволено.
325. - 315.
325. - 325.
325.
Бях спокоен.
Бях сред компетентни офицери и опитен капитан.
И дори не можех да си представя какво ще се случи.
350.
340. - 350.
350, иначе ще отидем в скалите.
После виждаш човека, който би трябвало да е уверен,
да изглежда притеснен,
да повишава тон. Всички тези признаци
те карат да си мислиш: "Май нещата не вървят както трябва".
Дясно на борд 10! - Дясно на борд 10.
Дясно на борд 20!
Дясно на борд 20. - Рязко надясно!
Рязко надясно.
Има препятствие отляво. Кърмата е запушена отляво.
Нямаше място кърмата да се завърти.
В която и посока да отидеше, щеше да удари нещо.
Ляво на борд 10! - Ляво на борд.
Ляво, не дясно!
Капитанът веднага разпореди на кормчията
да завърти руля в обратната посока на тази, в която отива корабът,
за да се отдалечи кърмата от препятствието.
Скоростта беше висока, корабът беше набрал инерция.
Корабът успя да отбие, но не достатъчно.
Ляво на борд 20!
Ляво на борд!
Капитане, трябва да направим нещо!
Трябва да преместим кърмата наляво, капитане.
Ударихме се в скала.
Затворете херметичните врати!
Боже мой, какво направих...
Беше около 21,30 ч. И бяхме седнали в бара.
Изведнъж усетихме разтърсване
и всичко по масата
се плъзна надолу.
Да, всичко беше толкова нереално.
Все едно да караш кола и рязко да натиснеш спирачките.
Къде да отидем?
Не, по-добре седнете.
Чух "бръм-бръм",
после тупване, след това още едно.
После целият кораб се обърна.
Чиниите падаха. Той каза: "Да се махаме оттук".
Ние първи си тръгнахме. Той знаеше, че нещо не е наред.
В даден момент чух стържене.
Звучеше точно като
кил, заседнал в пясъка.
Помислих, че корабът много се е приближил до Джилио
и вероятно е опрял в морското дъно.
Дори не можех да си представя,
че има толкова големи щети по кила.
Мамо, да тръгваме.
Бяхме си легнали, гледахме телевизия и усетихме разтърсване.
Спогледахме се и помислихме: "Дали вече пристигнахме?"
Беше много рано. Трябваше да пристигнем на сутринта.
Но завесата веднага се вдигна и можехме ясно да видим,
че корабът е изгубил баланс.
Казвам се Сандра Бринщил
и през 2012 г. бях пасажер на "Коста Конкордия".
Казвам се Бианка Цигерт
и през 2012 г. за втори път бях на "Коста Конкордия".
После изчакахме и се сетихме за казаното във видеото -
трябва да си облечем топли дрехи и да запазим спокойствие.
Разхождахме се по зеления кей
и гледахме напред към хоризонта.
Видяхме този огромен кораб,
който странно се приближаваше твърде много до острова.
Аз съм Джорджо Фанчули. В нощта на 13 януари 2012 г.
Аз и приятелите ми бяхме първите,
които видяха как "Коста Конкордия" се приближава към острова
няколко секунди след сблъсъка му със скалите.
Сигурно идва за поздрав. - Би трябвало да е по-далече.
Обикновено се виждат светлини и светкавици от фотоапарати.
Тогава не видяхме нищо такова.
Изведнъж всички светлини угаснаха
и изгубихме видимост към кораба в заобикалящия ни мрак.
Приличаше на призрачен кораб.
Моля да запазите спокойствие, ще ви информираме,
когато получим повече сведения. Благодаря ви за вниманието.
Токов удар.
Когато се качихме по стълбите, лампите угаснаха
и за 20-30 секунди беше тъмно като в рог.
Тогава чухме и първите писъци.
Разбира се, имаше паднали хора.
После аварийните генератори включиха отново осветлението.
Бяхме се успокоили и на осма палуба
погледнахме надолу към морето. - Имаше мехурчета.
Мехурчетата се изкачваха като луди. Не можехме да си го обясним.
Не се притеснявахме - корабът не можеше да потъне.
Всичко пищеше.
Всичко на мостика, което можеше да издава звук, се включи.
Осъзнах, че сме се ударили в нещо, че има нещо, в което сме се опрели.
Не предполагах, че е толкова сериозно.
По онова време дори колегите ми
не осъзнаваха колко сериозни са щетите.
В какво се ударихме?
В скала, беше над водата.
Погрижете се за токовия удар.
Важното е да не проникне никаква вода.
Ляво на борд 10! - Ляво на борд 10!
Ляво на борд, не дясно.
Кормчията Ръсли Бин е следвал неправилно нарежданията,
давани му при извънредна ситуация,
и е правел точно обратното.
Когато Скетино му казва: "Завий 10 градуса наляво",
той завива надясно с 10 градуса.
Според Скетино,
ако той е изпълнявал нарежданията правилно,
корабът нямаше да се озове в скалите.
Но по време на предварителното изслушване
беше доказано, че при тази скорост
корабът е щял да се удари в скалите така или иначе.
Скетино не е имал собствени средства,
за да наеме консултанти,
които биха могли да се опитат да отвърнат
на мощната армия от експерти и консултанти на прокуратурата.
Имаше късмет, че проф. Нери беше там -
уважаван експерт,
човек без никакви предразсъдъци.
Той допринесе за изясняването на фактите.
Можем да видим какво се е случило, истинския ход на събитията.
Тук виждаме какво би се случило,
ако 12 секунди преди сблъсъка
кормчията бе завил наляво, както е наредил Скетино.
Виждате ли? Скалата е тук, а корабът се отдалечава.
Дори да бе докоснал скалата,
ударът щеше да бъде към кърмата
и щяха да бъдат засегнати по-малко отделения, а не всичките 5.
Ръчно управление.
Преди да стане кормчия, Ръсли Бин работел в поддръжката
и дори като стюард.
Скетино дори е изпратил имейл,
за да посочи проблемите, причинени от некомпетентността
на повечето от членовете на екипажа.
Но му казали, че не разполагат с други и трябва да работи с тях.
Дори кормчията да беше изпълнил нарежданията
и корабът да не беше докосвал скалата,
дори тогава Скетино
не е трябвало да извършва тази маневра.
Би било интересно да попитаме кормчията.
Но това е невъзможно, защото на кормчията е позволено
да изчезне, да се върне в страната си.
Никога няма да можем да го открием отново.
Включете генератора. - Повторете.
Включи резервния дизелов генератор!
Да? - Проникнала ли е вода?
Да, много. Не можем да слезем там.
Къде? - В машинното отделение.
Водата много ли е? - Има вода. Няма как да слезем там.
Ще слезем от другата страна.
Момент, ще включа двигателите и ще ви кажа.
Капитане, да информираме ли пасажерите?
Да, кажете им, че е станало късо съединение.
Кажете ми какво става. Къде сте, какво се случва?
В машинното отделение съм, ще проверя какво става.
Дами и господа, моля за вашето внимание.
Поради технически причини електричеството прекъсна.
Повтарям, по технически причини в момента няма електричество.
Няма причина за паника. Запазете спокойствие.
В момента техниците ни работят, за да отстранят проблема.
Повтарям, в момента няма електричество,
но техниците отстраняват проблема, благодаря.
Изведнъж се чу врява в коридора.
Излязохме и искахме да зададем на момчето няколко въпроса,
но той не знаеше нищо. Цареше хаос.
Решихме да вземем някои неща и да излезем навън.
Първото съобщение беше: "Не се тревожете".
Но го казаха на безброй езици.
Това малко ни изнерви, докато стигнат до немския
и кажат, че има късо съединение.
Знаехме колкото и преди, защото не знаехме
какво означава това за кораб като този.
Когато се върнахме обратно,
забелязахме, че корабът се е наклонил странно.
Имаше 2 светлини на главния мостик.
Светеха 2 червени светлини,
което значи, че корабът е извън контрол,
няма задвижване и рулят не работи.
Говориш ли испански?
Да. - Защо носиш спасителна жилетка,
щом всичко е наред? - За всеки случай.
Значи всичко е наред? - Всичко е наред.
Тогава защо? - За всеки случай.
Това е лудост.
Когато се включи първата аларма, отидох в лазарета.
Бяхме там, в онази малка стая, с отворена врата,
и видяхме как количката с ЕКГ се търкаля покрай нас.
Моята медицинска сестра, която е по-остра от мен, каза:
"Корабът се накланя. Трябва да проверим каква е ситуацията".
После съобщиха, че нивото на водата се покачва.
За щастие, започнаха да евакуират етажи 2 и 3,
където живее екипажът.
Може ли да включим поне един двигател?
Още не можем да слезем до долния етаж, капитане.
Няма достъп до машинното отделение откъм десния борд.
Водата е стигнала до машинното отделение.
Значи потъваме? Не разбирам. - Да.
Има вода в помещението. Извинете за момент.
Не можем да включим двигателя. Аварийният генератор е наводнен.
Искам да знам само едно. Може ли корабът да тръгне, или не?
Ако не може, трябва да спусна котвите.
Не можем да включим двигателя. Генераторът е наводнен.
Няколко минути след удара
той е знаел, че корабът е загубен.
Корабът потъваше.
Знаеш, че си на кораб, който потъва,
а ти не нареждаш да спуснат спасителните лодки в морето
и не евакуираш кораба, не евакуираш всички пасажери?
Роберто, провалих се.
Минавах покрай остров Джилио.
Капитан Паломбо ми каза: "Ела, намини".
Отидох и се натъкнах на плитки води при кърмата.
Мъртъв съм, не казвай нищо. Край с мен.
Роберто Ферарини беше във Федералната комисия по комуникациите
и бе кризисен координатор на флота.
Длъжностната му характеристика покрива първа степен,
което основно засяга търговската страна на нещата.
Всичко, свързано със стачки, проблеми с персонала, дребни неща,
но нищо, свързано с потенциални щети на пасажерите
или на заобикалящата ги среда.
Направих го, за да удовлетворя командира.
Минах близо до острова и там беше онази малка скала,
а сега нямаме електричество, защото ударихме кърмата.
Според процедурата капитанът трябва да уведоми властите
и собственика на кораба.
Когато собственикът е информиран - да уведоми нас.
Но не получихме обаждане от "Коста Круизес".
Вероятно са помислили, че проблемът не е достатъчно сериозен,
за да информират властите.
На входа съм.
Искам подробности за всички наводнени отделения.
На борда са знаели, че с кораба е свършено.
Офицер Якарино беше пратен долу, за да оцени щетите.
Той казва, че са наводнени поне 3 съседни помещения.
Накланяме се наляво. Водата е на 1-1,5 м от палуба 0.
Политиката за безопасност на кораба предвижда корабът да е над водата
и още се счита, че е в безопасност с 2 съседни наводнени отделения.
Но с 3 отделения, корабът трябва да бъде напуснат. Той е свършен.
Водата не се покачва, херметичните врати държат.
Ние сме на 1,5-2 м от палуба 0, от лявата страна.
Роберто, виж...
Не потъваме.
Веднага пускам котвите.
Ще останем тук, ще ни трябва влекач, който да ни изтегли.
До известна степен Скетино се надяваше
да спаси кораба с всички пасажери и екипажа.
Не беше осъзнал колко сериозна е повредата на кораба.
Когато говори с Ферарини и каза: "Пратете ни влекачи и хеликоптери",
той беше сигурен, че корабът може да стигне до пристанището.
В морето има правила.
Когато има толкова сериозен проблем, всеки има определена задача.
Никой не беше направил това, което трябва.
На първо място Скетино не беше направил нищо.
Обадил се е на Ферарини, за да се опита да се измъкне.
Това действие на Скетино е наистина непростимо.
Къде, по дяволите, е капитанът?
Карабинерите. - Ало, карабинерите?
Да. - Извинете, вкъщи съм с приятели.
Майката на приятелката ми се обади за помощ,
защото е на кораб на "Коста Круизес"
и корабът се е ударил в нещо.
Всички са със спасителни жилетки.
На кого трябва да се обадим? - На кого...
Не разбирам, какво става? - Помогнете.
По някое време, около 22-22,06 ч., мисля,
получихме телефонно обаждане от карабинер от град Прато,
който информира операционния щаб на капитана в Ливорно,
че една жена получила обаждане от майка си,
която била на борда на круизен кораб,
който претърпял токов удар,
предмети падали от масите по време на вечеря
и пасажерите били помолени да облекат спасителните си жилетки.
Екипът от оперативния щаб установил, че корабът е неподвижен
до остров Джилио.
Корабът се бил отправил към Савона, но носът му сочел на юг.
Това беше странно - от една страна знаехме, че се движи
под влиянието на ветрове и морски течения.
От друга страна, ни бяха казали, че е близо до острова
и затова положението беше доста рисковано.
"Коста Конкордия"?
Тук е бреговата охрана на Чиркомаре порто Санто Стефано.
Приемате ли 16-и канал?
Тук "Коста Конкордия", кажете. - Добър вечер, "Коста Конкордия".
Имате ли проблеми на борда?
Кажи им, че нямаме електричество.
Нямаме електричество. Проверяваме ситуацията.
Имате ли нужда от помощ, или ще останете засега
до остров Джилио? - Роберто?
Потвърждавам, оставаме тук, за да проверим ситуацията.
Какъв е този проблем?
От генератора ли е? В полицията в Прато са получили обаждане
от роднина на човек на борда, който казал,
че всичко в ресторанта пада от масите.
Не, има токов удар. Проверяваме ситуацията.
От колко време нямате електричество?
От около 20 мин.
Добре, дръжте ни в течение.
Ясно чухме
първото обаждане от бреговата охрана в Ливорно.
На сушата чувахме писъците на хора със спасителни жилетки.
Чувахме как по високоговорителя казват на всички да се успокоят.
Тази ситуация не отговаряше на обикновен токов удар.
Лично се обадих на спешния телефон на капитана,
за да му обясня,
че това, което ни казват от кораба,
не съответства на онова, което се случва.
Корабът се е озовал там само по Божията воля.
Корабът щеше да е напълно преобърнат,
ако вятърът не го беше понесъл право към скалите.
4200 души щяха да умрат.
Имаше паника на кораба.
Хората бяха ужасени.
Положението беше всеки за себе си.
В онази нощ извадихме голям късмет.
Случи се така, че "Коста Конкордия"
се отправи към остров Джилио
и после остана там.
В противен случай катастрофата щеше да бъде много по-голяма.
Осъзнахме опасността и той каза: "Да се качим горе,
защото там видях спасителни жилетки".
Изкачихме по стълбите 8 етажа,
но бяхме толкова притеснени, че забравихме номера на каютата.
След доста време я намерихме.
Нямаше информация.
Взехме някои неща и си облякохме спасителните жилетки.
После излязохме навън.
Докато минавахме през ресторанта, всичко дрънчеше и тракаше.
Дълго време след това чувах тракането на чиниите.
Имаше парчета навсякъде. Не можехме да ходим нормално,
защото навсякъде имаше счупени неща. Беше пълен хаос.
Да евакуираме екипажа и пасажерите.
Защо Ферарини не ми отговаря?
После пак слязохме долу. Идваха още хора със спасителни жилетки
и просто седяха там. Понякога виеха, друг път пищяха.
Много хора вече стояха на сборния пункт.
Но ние не бяхме разпределени и си казахме:
"Може би трябва да си вземем спасителни жилетки".
Имаше и много деца на кораба - малки италианчета
с майките си. Попитахме къде да отидем.
Първо казаха да отидем отпред. После - да идем отзад.
Нямаше повече информация относно това какво да правим,
затова си помислихме: "Трябва да излезем отвън,
за да видим къде се намираме все пак".
Работи ли някой двигател?
Не... Има ли начин да се справим с проблема?
Бил съм във Военноморските сили.
Веднага се качихме на четвъртия етаж,
където бяха спасителните лодки. Започнах да подготвям една.
Бях сам, нямаше никой отвън.
Имаше няколко души от екипажа.
Видях само един, който дойде с мен в спасителната лодка,
за да ми помогне.
Беше пълен хаос.
Хората крещяха, искаха да ми вземат спасителната жилетка,
защото нямаше достатъчно за всички.
Казаха ни: "Идете да ги вземете от каютите си.
Запазете спокойствие".
Хората пищяха, децата плачеха,
имаше вода по пода, хората се подхлъзваха.
Запазете спокойствие, за бога.
Всички се карахме, защото виждахме как корабът се накланя.
Аз съм Нада Сабатели и в нощта на 13 януари 2012 г.
Бях на борда на "Коста Конкордия".
Аз съм Валентина Граталено и още пазя картата за каютата си.
Казвам се Джузепе Миколи.
Аз съм един от хората, които докараха лодките до брега.
Корабът е леко наклонен надясно.
Нямам представа какво ще стане сега.
Отидохме откъм страната, която се издигаше,
и тогава се обадих на карабинерите.
Те казаха да позвъня на бреговата охрана.
Казах им: "Моля ви за помощ, обадете им се вие".
Дадоха ми номера и се обадих аз.
Казали им, че има токов удар.
Тогава им казах: "Работил съм на военни кораби,
където "токов удар" означава, че няма електричество,
а не че корабът е наклонен със 7-8 градуса".
Отвърнаха: "Добре, за всеки случай изпратихме 3 лодки да проверят".
Заместник-началникът в Ливорно се беше усъмнил.
Каза: "Не казват истината".
Свързах се отново с кораба.
Чак тогава от "Коста Конкордия" казаха, че не е само токов удар,
а има и пробив на вода вътре.
Значи не е само токов удар,
а имате и теч?
Да, така е, имаме теч.
Искате ли влекач или някаква друга помощ?
Има ли ранени?
Искаме един влекач.
Всички пасажери вече носят спасителни жилетки.
Първоначално малко се уплаших.
Американците казват, че цял живот се подготвяме за спасителни акции,
но и се молим никога да не се налага да го правим.
Защото в такива ситуации
винаги има цена, която трябва да се плати.
Цената са човешките животи.
Лодката на Финансова полиция не беше далеч от локацията
и я изпратихме на местопроизшествието.
Капитане, идваме към вас.
Щом дойдоха и видяха "Коста Конкордия", казаха,
че е наклонен надясно и кърмата опира в дъното или в скала.
Казаха ни и това, че са спуснали котвата си отдясно,
което значи, че корабът е в позиция за спускане на спасителните лодки.
Защо не спускат спасителните лодки?
Водата се покачи до кърмовите асансьори и продължава.
Водата е 1 м. Влиза през противопожарните врати.
Роберто, нещата се влошават.
Още не.
Часът е около 22,30. Още не е дал сигнал за помощ,
нито сигнал за тревога.
Очевидно не е разпоредил евакуация на кораба.
Екипажът стоеше на входа до спасителните лодки
и не пускаше хората в тях. Точно обратното.
После се чу съобщение от служител:
"Приберете се в каютите си
и без паника".
От името на капитана ви молим да отидете в каютите си
или, ако искате, може да отидете в главната зала.
Всичко е под контрол.
Нали?
Капитане, пасажерите се качват в лодките.
Да включим ли алармата? - Изчакай.
Мнозина му казваха да включи алармата.
А той само повтаряше да почакаме.
В последната минута се опита да намери начин да се измъкне.
Знаейки добре, че с кораба е свършено.
Трябва да напуснем кораба. - Махнете се оттам.
Наредете евакуация на кораба!
Добре, но ми дайте секунда да се обадя на Ферарини.
Роберто, всичко излезе от строя!
Аз съм на 0,2 от острова.
Дами и господа, моля за вашето внимание.
Молим ви да запазите спокойствие и да се съберете
в сборния пункт на 4-а палуба.
Облечете спасителните си жилетки.
Следвайте инструкциите на персонала.
Моля да се съберете в сборния пункт на палуба 4.
Говорих със стюарда, който прави съобщенията.
Опитват се да успокоят хората. Намираме се близо до острова.
Без снимки.
Когато стигнахме до 4-а палуба, тя беше претъпкана
и вече се разиграваха нечовешки сцени.
Хората тичаха като луди, крещяха, блъскаха се.
Нямаше "Първо жените и децата".
Не искам да упреквам никого, защото това беше
извънредна ситуация,
но беше шокиращо да видя, че всеки се бореше сам за себе си.
Положението на палуба 4 вече беше много лошо.
"Коста Конкордия", питам дали сте обявили тревога.
Обявили ли сте тревога? - Какво да кажа, капитане?
В момента обявяваме тревога.
Кажи им.
Сега обявяваме тревога.
Най-после обявиха тревога след моето запитване.
Спасителите щяха да закъснеят още, ако бяхме изчакали повече.
Той е плавал с кораба със 17 възела срещу скалите.
Това не е шега, няма извинение, но корабът още е бил над водата.
Имаше 4 хил. души на борда.
30, 40, 50 морски единици отвън не са достатъчно.
Тези хора трябва да слязат от кораба
и съдбата им е в ръцете на командването.
Ако командването на борда не сътрудничи на спасителите,
нещата няма да се получат.
Отначало човек може да си помисли, че ще полудее в този момент,
но след повече от час корабът...
Знаеш, че корабът ще потъне.
В кой момент ще спуснеш спасителните лодки
и ще спасиш всички пасажери?
Той не направи нищо от това.
Когато получихме по-ясна информация,
Скетино веднага подаде сигнал за тревога.
Опита се да се доближи максимално, преди да се разпореди.
Ако го беше направил,
когато корабът се движи с определена скорост,
спасителните лодки вероятно щяха да се преобърнат.
Стотици хора щяха да умрат.
Редно би било да се проведе професионално разследване,
с подходящите симулации.
Казвам се Марио Пелегрини. На 13 януари 2012 г.
Заемах длъжността заместник-кмет на о-в Джилио.
Бях се върнал от пътуване до САЩ, по съвпадение, с круизен кораб.
Готвех се да си лягам,
защото заради часовата разлика реших да не спя предишната нощ.
Получих обаждане от началника на полицията в Джилио,
който каза, че има бедстващ кораб при доковете на Джилио.
Качих се в колата си и шофирах до доковете на Джилио.
Когато излязох на пътя, който води до източната част на острова,
не можех да повярвам на очите си.
Този огромен кораб при нашите скали, целият осветен...
Продължих да шофирам, защото знаех пътя наизуст.
А може би колата ми го познава по-добре от мен.
Но не можех да откъсна поглед от кораба.
Адреналинът ми започна да се покачва
и изведнъж вече не ми се спеше.
Стигнах до централния площад и оставих колата си по средата.
Видях се с кмета, който бе пристигнал минути преди мен.
Заедно започнахме да действаме.
Обадихме се на всички, които можеха да помогнат,
отворихме училищата, започнахме процедурите при спешна ситуация,
които можехме да задействаме от острова.
Още не разбирахме какво се беше случило.
Дами и господа, моля за вашето внимание.
Моля да се отправите към сборния пункт на палуба 4,
да следвате инструкциите и да запазите спокойствие.
Когато чухме сигнала за евакуация, приятелят ми, който е експерт,
каза: "Достатъчно". Отиде при човека,
който държеше всички зад бариерата, отвън,
разтърси го и му каза да се дръпне, защото ще преминем
и няма повече да стоим там.
Настана огромен хаос на цялата палуба.
Видях как всички тичат наоколо като мухи без глави
и не знаят коя е тяхната спасителна лодка,
как скачат в първата, която успеят да намерят.
Някои се подхлъзваха по палубата, която беше наклонена.
Това само по себе си беше трагедия.
Намирахме се на 200 м от Джилио.
Бях сигурен, че сме в открито море.
Изобщо не бяхме видели острова. Нямахме възможността
да погледнем в тази посока. Виждахме открито море.
Защо никой не се погрижи да успокои пасажерите?
Ако спуснем спасителните лодки,
може ли да съобщя на всички, че ще напуснем кораба?
Почакай. Евакуираме пасажерите.
Кажи им: "Евакуираме пасажерите".
Евакуираме пасажерите и ги водим на сушата.
Не можеше да приеме факта, че той, капитанът на кораба,
трябва да каже на пасажерите да напуснат кораба.
За него това беше позорно.
Той е много самоуверен.
Никога не беше правил това.
Когато се върнах след търсенето на информация, която не получих,
я намерих точно зад лодката. Всички бяха готови.
Тя просто стоеше там. Казах й: "Какво правиш?"
"Чакам." - отвърна ми. Аз: "Какво чакаш, качвай се!"
Качихме се и имаше само 1 място в спасителната лодка.
Стюардът започна да я бута.
Лодката беше наклонена така, а спасителните лодки бяха тук.
Заседнаха на палубата отдолу.
Залюляхме се напред-назад
разклати се за малко и после започнахме да се спускаме.
Много ме е страх.
Боже мой. Тогава казах: "Всички ще умрем".
Спуснахме се от 3-я етаж
със 100 души в лодката.
Все едно да паднем на цимент. Всички можеше да умрем.
Мислех си, че може да умра, и се молех.
Като погледнеш назад, се чувстваш неудобно. Мислиш си:
"Каква е последната ти мисъл?" - Не е важно, никой не те познава.
Дали е посветена само на Бог?
Честно казано, да.
От Финансова полиция пуснаха лъч светлина,
за да ни покажат дупката на кораба.
Тя засмукваше всичко навътре.
Боже мой... Никога не бях виждал такова нещо.
Беше разцепен,
все едно беше срязан с бръснач.
Трябваше да отидем отпред, както казваха другите хора.
Още имаше лодки там. А после нямаше повече лодки там.
Не се замислих дали ме е страх. Просто действахме.
Не спирах да мисля, че това не е истина.
Помощ!
Персоналът даваше всичко,
за да направи спасителните лодки годни за плаване.
Първо извадиха котвата.
Все едно дали беше готвачът, сервитьорът, други от персонала.
Всички бяха там, но не видях никакви офицери.
От наша гледна точка те ни оставиха да слезем.
Кариерата ми на капитан приключи.
Попаднахме с кораба в плитки води.
Следваме процедурите.
Спасявам всички пасажери, това е добре.
Спокойно. Всичко е под контрол.
Като стажант-офицер на палубата, при извънредна ситуация трябва
да ръководя екипа, който спасява ранените.
Затова веднага след сблъсъка оставих палубата и потърсих ранени.
Успях да действам инстинктивно благодарение на адреналина.
Адреналинът ме поддържаше, докато стигнах до сушата.
Роберто, евакуираме пасажерите на сушата.
Успях да мина откъдето исках.
Спуснах 2 котви точно до доковете.
Кърмата е в плитки води.
Корабът не може да потегли. Не може да отиде никъде.
Какво да кажа на пресата?
Тук е капитанът от Ливорно. Капитане, молим ви за услуга.
Кажете ни колко пасажери остава да бъдат евакуирани.
Мисля, че евакуирахме почти всички.
Горе-долу колко са? Военноморските сили трябва да знаят.
Трябва да организират извозването...
За да транспортират... - 200-300...
200-300 души персонал и пасажери.
Приблизително 4 хил. са евакуирани.
Всички ли напускат кораба, или някой ще остане?
Аз ще остана, защото сме близо до брега.
Мисля, че сме се ударили в морското дъно.
Защото водата...
Би трябвало корабът да спре да се накланя.
Не би трябвало да става по-зле. - Само вие ли ще останете,
или ще остане и някой друг? - Мисля, че само аз.
Само вие. Добре, капитане.
Вземете документите и елате с мен на палуба 4.
Напускаме ли кораба?
Не съм казал това. Елате с мен.
Като капитан, Скетино трябваше да остане на мостика.
Не трябваше да се лута напред-назад.
Работата му беше да стои на мостика
и да ръководи всички процедури оттам до края.
Трябваше последен да напусне кораба.
Видяхме как спасителните лодки се спускат от кораба.
Когато първата стигна до пристанището,
с кмета започнахме да помагаме на пасажерите да слязат.
Питахме за информация, но никой не ни каза нищо.
Казах му: "Може би трябва да се кача на борда".
Той кимна и каза: "Да".
Докато отивах натам гледах изумен този кораб.
С приближаването изглеждаше все по-голям и по-страшен,
защото виждаш как се извисява,
сякаш ще падне върху теб.
Спряхме при носа на кораба,
където беше въжената стълба.
Беше много трудно да се изкачим по нея.
Щом се качих на борда, започнах да търся някой офицер.
Опитах се да стигна до мостика. Обикалях около 20 минути.
Не видях никого.
Когато слязох от дясната страна,
имаше хора, сред които и по-възрастни,
които имаха нужда от помощ да се качат на спасителните лодки.
Всички тези хора идваха от другата страна на кораба.
Тогава си казах:
"Трябва да стигна до другата страна и да доведа другите насам".
В даден момент спряха да спускат спасителните лодки,
защото щяха да бъдат срещу наклона на кила.
Всички трябваше да отидат от другата страна.
Защото там щяха да са по-близо до водата.
Когато спасителните лодки свършиха, хвърлиха спасителни пояси,
в които трябва да се пъхнеш. Имаше нещо като малка дупка.
Първо влизаш във водата, после трябва да плуваш.
Погледнах Сандра и й казах: "Моля те, не ми го причинявай.
Няма да се справя.
Да изчакаме и да стъпим във водата, а не да скачаме,
защото не знаем какво има отдолу".
Чакахме доста време. - Представих си ни във водата,
но тогава се върна една спасителна лодка.
Приближи се много близо до кораба
и успяхме да се качим и да запазим краката си сухи.
Внимателно...
Хора, моля ви.
Може би беше почти полунощ или малко след това...
Една лодка се спусна и наклонът се промени много бързо.
В този момент скочихме в лодката.
Аз скочих, Салваторе скочи, капитан Скетино също скочи.
Озовахме се върху покрива на лодката
и забелязах, че капитанът е там.
Палуба 3 потъна под водата веднага след това.
Нямаше начин да се върнем на борда от тази страна.
Всеки, който стоеше на палубата в този момент,
щеше да свърши във водата.
А във водата, с всички подводни течения
и водовъртежи, които може да се появят,
вероятността човек да оцелее е 50 на 50.
Инстинктът ми за самосъхранение ми подсказа да скоча в лодката.
Мога да кажа, че извадих голям късмет,
защото щом стъпих на палуба 4,
от лявата страна,
корабът започна да се преобръща.
И се наклони за 3-и път.
Беше трагично, защото това накланяне
означаваше, че палубата е под вода от едната страна.
Шумът от водата беше ужасен.
Дойде с такава сила, че не можех да повярвам.
Страхът беше завладял всички ни.
Бяхме почти от другата страна
и корабът отново се разтърси.
После водата дойде към нас,
стана голямо наводнение и настана паника.
Водехме 2 възрастни дами за ръка, но все се бутахме или дърпахме.
Не се получаваше, аз се подхлъзвах, Марсел също.
Накрая заседнахме при асансьорите.
Когато водата ни стигна до кръста,
вратите на асансьора се отвориха.
Отвориха се с трясък, направо се разкъсаха.
Чу се кратък зловещ писък от една от двете дами
и после загинаха.
Жените нямаха никакъв шанс.
Всеки около нас, който не можа да се задържи, беше отнесен.
Не мислех, че някой освен нас ще оцелее.
Стоях с онази жена,
която се беше вкопчила в мен. Каза: "Не искам да умра".
Отвърнах й: "Няма да умрете, имате спасителна жилетка,
главата ви е над водата. Не се страхувайте".
Да, но в асансьора или в асансьорната шахта...
Това не помогна.
Вече не знаехме какво ще се случи.
Нямаше достъп до другата страна, защото беше много далече.
От нашата страна водата все повече се покачваше.
После, логично, паниката се надигна в нас.
Бяхме в безнадеждна ситуация,
от която нямаше измъкване.
По едно време корабът спря да се движи
и извадихме огромен късмет,
защото пълната луна изгря над нас.
На мостика сигурно имаше около 100 души.
Имаше огромна тълпа.
Виждах семейства, хора с деца.
Всички искаха да се качат. Казах: "Държите се като животни.
Жените и децата трябва да са първи.
Не се дръжте като зверове".
Чух глас зад мен, който звучеше успокояващо.
"Не се дръжте така с тях, те са уплашени, виждате."
Обърнах се и видях мъж
на около 60 г., с леко наднормено тегло,
с брада, големи очи и широка усмивка.
Беше момент на паника. Щом паниката те обземе, няма разум.
Учат те на това.
Беше същото и за капитана.
Изгуби контрол. Никога не знаеш как може да реагира човек,
когато паниката го връхлети. Дори да е обучен капитан на кораб.
Дори той падна в капана на паниката.
Казвам се Роберто Гали.
През 2012 г. бях началник на местната полиция на о-в Джилио.
Аз пръв намерих Франческо Скетино
в нощта на корабокрушението.
Успяхме да стигнем скалите пред кораба "Конкордия".
Хората там скачаха в морето. Някои бяха ранени.
Имаше дори един инвалид.
Всички се събраха заедно, за да се топлят,
защото дори нощта да беше приятна, все пак беше 13 януари.
Намерих 5 или 6 души на тази пътека.
Един от тях се представи като офицер от кораба,
а в далечината капитан Скетино говореше по телефона.
Приближих се към него, представих се и казах: "Вижте, капитане...
Мога да ви заведа при доковете
и оттам да ви върна на кораба". Не ми се видя мокър.
Значи не е паднал в морето.
От друга страна, всички офицери бяха мокри.
Капитанът каза: "Не, трябва да остана тук,
защото трябва да координирам евакуацията на кораба".
Бях объркан и отвърнах: "Не можете да координирате нищо оттук".
Няколко офицери казаха:
"Капитане, защо не отидете на пристанището и не се върнете?"
Но той беше решен да остане
и не можах да го накарам да си промени решението.
Ало?
Тук Де Фалко от Ливорно. Капитанът ли е?
Да, добър вечер, капитан Де Фалко.
Чуйте ме, Скетино, хората на борда са в капан.
Ще отидете с лодката си до дясната част на носа на кораба.
Мисля, че по това време капитан Скетино не осъзнаваше
какво всъщност се е случило.
Още не беше осъзнал
огромните щети, огромната трагедия, това, което се случваше.
Оттук координирам спасяването. - Какво координирате там?
Фактът, че каза:
"Трябва да координирам спасителната операция оттук",
при условие че от това място
нищо не може да се направи, показва психическото му състояние.
Това беше прословутият разговор с капитан Де Фалко.
Качете се на борда!
Капитане, моля ви. - Не, сега ще се качите на борда.
Качете се на борда. - Добре, капитане.
Отивам. - Веднага.
Скетино каза: "Вижте, поддържам връзка от скалите
с бреговата охрана
и отговорните органи.
Аз координирах всички спасителни процедури,
казвах от коя страна е по-добре да се приближат до кораба,
къде се намират оцелелите..."
Тогава той спомена,
че е видял лодка с фенер - някаква светлина,
и е помолил хората да му помогнат да се върне на кораба.
Казвам се Масимо Банкала.
На 12 януари 2012 г. бях на борда на моторния кораб "Еджилиум".
Ние приехме 80 оцелели от спасителните лодки.
По-късно ме изпратиха на спасителна лодка,
за да проверя дали има оцелели във водата
и да помогна на хората на десния борд на "Коста Конкордия".
Когато стигнахме под десния борд,
забелязахме, че двама души искат да привлекат вниманието ни
със светлини. Приближихме се до тях -
единият беше капитан Скетино.
Той се качи на лодката
и когато се приближиха до кораба,
за съжаление лодката започна да пропуска вода.
Затова наредиха на моряка да се върне при доковете
и да не придружава Скетино.
Имаше вълнение.
Лодките се клатеха напред-назад и образуваха още вълни.
Имаше теч 2 пъти
и рискувахме да потънем.
Мисля, че нямаше да може да се качи обратно,
защото въжената стълба от лявата страна
беше пълна с пасажери, които слизаха надолу.
Щеше да бъде трудно да се качи.
Капитанът беше много мълчалив.
Беше много разстроен, защото знаеше какво става.
Мисля, че се ядоса, защото не може да се върне на кораба.
Скетино не избяга.
Той не е Капитан Страхливец, който изоставя кораба.
Беше останал там, докато и последният човек слезе.
Ако не беше слязъл по-рано, определено щеше да умре.
Опита се да се върне на кораба, но не беше възможно.
Всички казваха, че като прокурори, сме били много лоши към него.
Разследвахме всичко,
което можеше да се открие, наистина изчерпателно.
Няма друг освен Скетино, който да може да бъде обвинен
за случилото се.
Само нашият хотел беше отворен онази нощ.
Имахме само двама гости, които си бяха легнали.
Казвам се Паоло Фанчули, собственик съм на хотел "Бахамас".
Онази нощ настанихме стотици оцелели
и последният от тях беше капитан Скетино.
Когато видях кораба да потъва, включих отоплението в хотела,
запалих лампите и подготвих стаите.
Видях, че се задава голяма тълпа.
Всички бяха в оранжево, защото носеха спасителни жилетки
и никой не искаше да свали своята.
Не беше много студено,
но всички бяхме облечени леко, защото на кораба беше топло.
Това не е шега.
Имаше хора навсякъде.
Църква, пълна с хора със спасителни жилетки.
Църквата беше пълна. Деца по бански, хора без обувки.
Все пак никой не носеше нищо със себе си.
Започнаха да влизат в стаите
по 30-40 души едновременно, натъпкани като сардини.
Нямах повече място, което да им предложа,
но те продължаваха да идват.
Хотел, аптека...
Хората от о-в Джилио просто бяха...
Някои даваха якета, дрехи. Бяха прекрасни.
Дадохме им всичко, което имахме. Дадохме им напитки.
Всичко, което имахме, свърши за няколко минути.
Искахме да им дадем одеяла, но нямахме достатъчно.
Откачаха завесите, за да се завият с тях.
Каквото намереха за завиване,
го вземаха със себе си.
Нямаше много одеяла.
Имаше няколко, но когато стигнахме, вече ги нямаше.
Накрая се чувстваш късметлия, защото чуваш,
че има хора, които още чакат да слязат.
Някои казаха, че има и загинали.
Накрая спираш да мислиш за себе си, нали?
Той беше от едната страна, аз бях от другата.
Погледнахме се и си казахме: "Вече всеки се бори за себе си".
Безсилието, което почувствахме, страхът от смъртта
ни завладяха
и естествено, ни накараха да кажем:
"Сега няма да обръщаме внимание на другите,
защото точно сега ние няма да излезем".
Всеки за себе си. Това беше наистина брутално.
Накрая водата проникна вътре.
Отначало беше до коленете,
после - до кръста, и продължи да се покачва.
Над мен имаше може би 10-20 см въздух
и се опитах да се задържа в този въздушен джоб.
После си помислих:
"Задръж си дъха и виж къде ще те отведе".
В даден момент се хванах за перилата
и с набиране - метър по метър,
се придвижих до пътеката.
След 3-4 м си като разглобен.
Беше безкрайно дълго време,
преди в даден момент
да се отправя към палубата.
После се гмурнах и бях отнесен в ресторанта.
Тогава успях да се хвана за нещо.
Покатерих се и най-после бях на сухо.
След това се хванах здраво за някаква конструкция
и стъпка по стъпка се изкачих.
След това легнах на външния корпус.
Напълно честно мога да кажа,
че с всеки звук, който чувах,
с всяко помръдване на кораба
изпитвах страх,
че "Коста Конкордия" ще потъне.
След като бях спасен и оцелях, вече не се чувствах така.
Многократно виках за помощ.
По едно време чух глас: "Господине, елате тук, има изход".
Тогава видях двама души и заплувах към тях.
Със сетни сили се опитах да изляза от водата.
И пропълзяхме през шахтата.
Да, тогава успяхме да погледнем нагоре
и видяхме небето.
Но не можеш да се покатериш повече, защото е от неръждаема стомана.
Тогава изведнъж някой погледна през дупката.
Видяхме хора, които крещят за помощ
от бездната. Можех да чуя как приижда водата.
Веднага потърсих въже
и бавно, но сигурно изтеглихме девет души от онзи тунел.
Беше ужасно изморително.
Помогнах на последния младеж да излезе.
Той каза, че видял труповете на дете и възрастен в ресторанта.
След това всички започнахме
да говорим за трагедията.
Казвахме: "Кой знае колко хора още има там..."
Накрая пълзях през един коридор
и видях, че там има стълба.
Слязохме надолу по стълбата един по един
и на онази малка лодка видях бреговата охрана.
Видях, че там има светлини и има остров.
Не можех да повярвам на очите си,
защото никой не ни беше казал за това.
Помогнахме на стотици хора да слязат от кораба
по стълбата, докато бреговата охрана
спасяваше хора от морето.
Беше много трудно
да помогнем на толкова хора да слязат.
Първо, защото беше хлъзгаво и мокро.
Второ, защото само по 1 човек можеше да слиза и то бавно.
Ако някой се подхлъзнеше,
щеше да падне свободно от 40-50 м височина.
Помогнахме на хората да слязат, успокоявахме ги...
След като се бяха уплашили толкова, не беше никак лесно.
Отидох на острова към 16,30 ч.
Първото, което видях, беше море от спасителни жилетки.
Всички спасителни жилетки бяха на купчини.
Естествено, най-много се тревожех дали Матиас е оцелял.
По всички лица се четеше неизказан страх,
че нещо се е случило, че някой не е оцелял.
И аз се почувствах така и продължих да търся.
Дали ще го видя някъде?
Тогава го видях на пешеходния мост.
Бях толкова щастлив, че ми се подкосиха краката.
Наистина паднах долу
и изчаках така, седнал, докато акостираме.
След това слязох от лодката на бреговата охрана.
Никога в живота си не бях плакал толкова много.
Да, бях много разстроен.
После, когато се сетиш за всичко, което се е случило,
и за най-лошото, което е можело да стане...
Да... Бях много щастлив, че и двамата
сме се отървали толкова леко, че сме извадили късмет.
Други нямаха такъв късмет.
Между 8 и 9 ч. всички си тръгнаха.
След като всички слязоха, дойде капитан Скетино
и ме помоли да му занеса кафе с много захар.
Виждаше се, че е много разстроен.
Лицето му изглеждаше много изморено, беше обезсърчен.
Но бях изненадан,
защото можех да видя кораба през прозореца на нашата тераса.
Тогава той каза: "Онази скала не беше обозначена".
Изглеждаше, сякаш се опитва да се оправдае.
Почувствах се зле, защото осъзнах,
че това беше човек на ръба на нервен срив.
Но в същото време се държеше доста наперено,
като ми каза, че скалата не е обозначена.
Сякаш скалата беше виновна.
Отначало Скетино ми направи впечатление
на много арогантен човек.
Доста самоуверен, бих казал.
На моменти започвах да го съжалявам, но...
Вината му беше толкова очевидна,
че не разбирам как е мислел, че ще може да се прикрие
зад други възможни версии,
които той твърдеше, че са възможни.
Скетино се опитваше всячески да излезе от тази каша.
Вярвам, че Франческо Скетино
е жертва на безмилостна медийна кампания,
която веднага го показа пред света
като страхлив и некомпетентен капитан,
който, след като е потопил кораба си,
е изоставил екипажа и пасажерите,
без да влезе в ролята, която е длъжен да изпълни по закон.
Въпреки това съдиите бяха добри.
Според мен са били повлияни
от случилото се още от първия ден
и от представата за изкупителна жертва,
създадена от пресата по целия свят.
Осъден сте...
...на общо 16 години затвор
и да заплатите разноските по делото.
Помня идеално онзи ден.
Изправихме пред съда 12-13 души.
Всички с изключение на Скетино
имаха възможност да изберат съкратено производство.
Ако той беше избрал съкратеното производство,
можеше да съкрати присъдата си с една трета.
Не разбирам защо избра да мине през такъв процес.
Може би си е мислел, че накрая някак ще бъде оправдан.
Не си призна, че е допуснал каквато и да било грешка.
И до края дори твърдеше, че никога не е изоставял кораба.
Обърнахме се към Европейския съд
в знак на протест срещу влиянието,
което медиите оказваха
на всеки етап от делото.
Подадохме молба до Европейския съд
да разгледа и да разследва дали, както се опасявахме,
силата на внушението, създадено от медийната кампания,
е лайтмотивът, който всички следват
и на който базират мнението си за процеса на Скетино.
Истина е, че оцелелите носят нещо в себе си.
Носиш го в себе си.
За този ден казваме, че са минали 10 години и сме късметлии,
защото можеше да умрем тогава, нали?
Продължаваме напред. Продължавам напред през годините.
Плавам и използвам това наследство,
за да се развивам и да разбера хората.
Най-лошият опит в живота ми ми помогна да израсна.
Когато чуя перките на хеликоптер, често се сещам за това...
Тракането на чиниите се загнезди в мен.
Вече не съм уплашена, но когато чуя този звук,
го свързвам с онази катастрофа.
За мен първите 18 месеца бяха наистина тежки,
защото имунната ми система беше много отслабена.
Взех със себе си всичко, което можах,
и психологически също бях наистина разбита.
Но минаха 10 години и вече гледам напред.
Двете жени,
които ни се довериха и не оцеляха...
Това е наистина ужасно чувство, което човек може да изпита.
Дадохме всичко от себе си. Бяхме с тях почти 2 часа на борда,
докато стъпка по стъпка минавахме през кораба.
Повдигахме духа им, опитвахме се да ги разведрим.
Мисля, че не можехме да направим нищо друго,
но въпреки това имаш усещането,
че си се провалил, че не си се справил.
Понякога се случват ужасни трагедии,
както в този случай...
Беше ужасно.
Но винаги има нещо божествено, което ти помага да го преодолееш.
Помогна на всички онези нещастни хора, включително на мен.
Ако вятърът беше различен,
корабът можеше да закъса много далеч от острова
и щеше да потъне изцяло.
Ако това се беше случило, щяхме да броим оцелелите,
а не жертвите.
От "Коста Круизес" отказаха да дадат интервю за този филм.
В писмено изявление компанията изказа съболезнования за жертвите.
Нямаше коментар относно италианското правосъдие по случая.
След тази трагедия Международната асоциация на круизните линии
разработва поредица от процедури за безопасност
извън рамките на международните изисквания.
Процедурите на борда също трябва да бъдат коригирани.
Това включва правото на всеки офицер да взема решения за маневрите.
Превод СТАНИСЛАВА КЛИСАРСКА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО