Downloaded from YTS.MX
Neměli jsme obavy. Tahle loď se nemůže potopit.
Prudce doleva!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bože. V tu chvíli...
Řekl jsem si: "Všichni tady umřeme."
Lidé křičeli, loď se nakláněla čím dál víc.
Pár minut po kolizi
věděl, že loď je ztracená.
Potvrzuji, voda stále stoupá.
Byl si jistý, že loď se dostane do přístavu.
Řekněte jim, že máme výpadek proudu.
Už jsem nás viděla ve vodě.
Řekla jsem Sandře: "Sandro, tohle mi nedělej."
V tu chvíli mě instinkt přiměl skočit do záchranného člunu.
Schettino. Možná jste se zachránil před mořem.
Ale já vás zničím. Koukejte se vrátit na palubu.
Nade mnou bylo asi 20 centimetrů vzduchu.
Snažil jsem se zůstat ve vzduchové kapse.
Ocitli jsme se v beznadějné situaci
a bylo jasné, že se odtamtud nedostaneme.
Zemřelo tam 32 lidí.
Třicet dva obětí.
Tomu se mohlo a mělo zabránit.
TRAGÉDIE LODI COSTA CONCORDIA
- Haló? - Ano?
Tady je velitel De Falco z Livorna. Mluvím s kapitánem?
Ano. Dobrý večer, veliteli De Falco.
Sdělte mi své jméno, prosím.
Tady kapitán Schettino, veliteli.
Poslyšte, Schettino.
Na palubě jsou uvěznění lidé.
Pojedete lodí pod přídí na pravobok.
Je tam provazový žebřík.
Vylezete po tom žebříku na palubu.
A pak mi řeknete, kolik je tam lidí.
Je to jasné? Tenhle rozhovor nahrávám, Schettino.
Veliteli, v tuhle chvíli
je loď nahnutá.
To vím. Lidé lezou po tom provazovém žebříku dolů.
Vy po něm vylezete nahoru.
Vrátíte se na loď a řeknete mi, jestli tam jsou děti,
ženy a další lidé, kteří potřebují pomoc.
Řeknete mi přesný počet lidí v každé kategorii.
Je to jasné?
Schettino. Možná jste se zachránil před mořem.
Ale tohle vám neprojde, já vás zničím.
Vraťte se na palubu.
Jsem Gregorio De Falco.
V roce 2016 jsem byl velitelem pobřežní stráže v Livornu.
Koordinoval jsem záchranné operace na lodi Costa Concordia.
Byl jsem v kontaktu s prvním důstojníkem a kapitánem.
Během toho telefonátu jsem se ze všech sil snažil
toho muže přimět, aby dostál svým povinnostem.
- Veliteli, prosím vás... - Mlčte a vraťte se na palubu.
Já musím koordinovat evakuaci.
Co odtamtud můžete koordinovat?
Běžte na palubu. Koordinujte evakuaci z paluby.
- Odmítáte? - Ne, neodmítám.
Běžte na palubu! To je rozkaz!
Teď tady velím já! Vraťte se na palubu! Rozumíte?
- Dobře, veliteli, jedu tam. - Běžte hned!
Kapitán nesmí opustit loď.
Proto jsem mu řekl dost drsně, ať se vrátí na palubu.
Kdyby se byl vrátil na palubu
a snažil se zachránit cestující,
všechno by bylo jiné.
De Falcův rozkaz
je dnes slavný po celém světě.
Ale byl to nemožný rozkaz.
Posloužil pouze médiím.
Udělal na lidi dojem.
Způsobil obrovskou vlnu
nepřátelství vůči Schettinovi.
Myslím, že De Falco tehdy udělal dobře,
když byl tak hrubý.
Jinak to nešlo.
Možná byl drsný, ale pravda je,
že De Falco se okamžitě
choval velmi kompetentně.
Myslím, že byl v tu noc jediný,
na koho mohla být Itálie hrdá.
Kvůli Schettinovi jsme nevypadali v očích světa dobře.
Kapitáne, neukřižovali vás moc rychle?
13. ledna jsem vlastně částečně taky zemřel.
Od prvních hodin po ztroskotání
až do konce tohoto procesu
byla moje hlava nabídnuta
jako oběť, i když souzena měla být celá firma.
Ale já jsem jediný obžalovaný.
Myslím, že Francesco Schettino
byl obětí kruté mediální kampaně.
Uvědomte si, že první soud se konal
příhodně a velmi symbolicky
v divadle.
Jsem Saverio Senese. Obhájce Francesca Schettina
v odvolacím řízení.
Neměl jsem možnost zastupovat ho během vyšetřování
ani během prvního soudu.
Jsem Francesco Verusio.
Byl jsem státní prokurátor v Grossetu v roce 2012.
Spolu s kolegy z prokuratury
jsme připravovali obžalobu a stanovili odpovědnost
za ztroskotání lodi.
Když jsem Schettina vyslýchal,
přišel mi jako někdo,
kdo si neuvědomuje, co se stalo.
Nedocházelo mu,
že nechal 4200 cestujících napospas osudu.
Myslel jen na to, jak ochránit svou pověst
před veřejností a firmou.
Concordia? Sen.
Pro mě to byl sen. Předtím už jsem byl na lodi.
Ale tohle byla nejkrásnější výletní loď, jakou jsem viděl.
Vidíte loď Costa Concordia, je obrovská.
Udělá na vás dojem a říkáte si, že to bude skvělý týden.
Měli jsme na té super lodi navštívit spoustu krásných měst.
Nemohlo to být lepší.
Jsem Matthias Hanke, a v roce 2012 jsem byl cestující
na lodi Costa Concordia se svým kamarádem Marcelem.
Jsem Marcel Zuhn. Pro nás oba to byla
druhá okružní plavba v životě.
Děkujeme vám, že jste si vybrali naši loď
pro svou dovolenou na moři. Přejeme vám příjemný pobyt
a skvělou plavbu. Děkujeme vám. Vítejte na palubě.
Ještě jednou potlesk pro kapitána Francesca Schettina!
Nádhera. Byl to svět sám o sobě, město.
Ta loď byla jako divadlo, všude dřevo, krásně zařízená.
Obrovské lustry. I výtahy byly nádherné.
Všechno, na co jste se podívali.
- Kde jsi? - Tady. U výtahu.
U výtahu? Kde?
Syn nás tam odpoledne odvezl.
Řekl jí: "Mami."
"Ještě jsi nikdy nikde nebyla. Ať se ta loď nepotopí."
- Krásně svítí slunce. - Pojď se podívat!
V naší kajutě byla krásně ustlaná postel.
Koupelna byla nádherná.
Byl tam malý obývací pokoj.
Hned jsem otevřela okno.
Viděla jsem moře a zamilovala jsem se do té lodi.
Pojď se podívat!
Jsem Daniela Prestanová,
a nastoupila jsem na loď Costa Concordia
13. ledna 2012,
abych se zúčastnila kadeřnické soutěže.
Jsem Luigi Catalli, a cestoval jsem na lodi Costa Concordia
jako doprovod manželky.
Služby byly perfektní.
Všechna představení byla perfektní.
Personál v baru pracoval neustále a pořád byl přátelský.
Byla to prostě skvělá dovolená.
Den jsme strávili v Římě.
Večer jsme se vrátili na loď.
Odpočinuli jsme si a před večeří jsme se posadili
do baru v atriu,
abychom probrali uplynulý týden.
A pak to začalo.
Dobrý večer.
- Dobrý večer, kapitáne. - Dobrý večer.
Dobrá.
Zjistěte, jakou rychlostí musíme vyplout a dostat se k ostrovu Giglio.
Chtějí, abychom propluli kolem Giglia a pozdravili.
Naplánujeme trasu.
- Mám to zanést do mapy? - Ano.
- Bude stačit půl míle? - Ano.
Ano. Od přístavu. Stejně je tam mělčina.
Za jak dlouho tam budeme, když vyplujeme v sedm?
Za pár hodin.
Zhruba ve 21.30.
Dobře.
- Zatím na shledanou. - Na shledanou.
Ten pozdrav byl naplánovaný.
Měli jsme ho provést už o týden dřív,
ale z různých důvodů se to neuskutečnilo.
V ten večer jsme při převzetí služby dostali informaci,
že kurz se lehce změnil,
abychom mohli pozdravit ostrov Giglio.
Jsem Stefano Iannelli.
Během ztroskotání lodi jsem byl na velitelském můstku
jako začínající palubní důstojník.
Tenhle pozdrav je velmi stará tradice
námořníků. Je to plavba blízko u břehu,
která se prováděla už kdysi, aby námořníci vzdali hold
městu nebo významnému místu.
Loď měla plout co nejblíž,
aby ji všichni viděli.
Je to vlastně taková reklama.
V půl sedmé jsme šli na večeři, posadili jsme se.
Čekali jsme na své známé. Žili v Berlíně,
pocházeli odněkud ze Sovětského svazu.
Ve škole jsme se učili rusky,
tak jsme společně zpívali ruské lidové písně.
Vždycky jsme se u večeře bavili.
Na zdraví!
- Ano? - Kapitáne, tady Ciro.
- Ano? - Šest mil.
Šest mil. V pořádku.
Budeme u Giglio ve 21.44.
21.44, dobře.
Já jsem Sandro Cinquini.
Byl jsem hlavní lékař na lodích Costa Crociere přes 30 let.
Byl jsem svědkem té tragédie
v noci 13. ledna.
Slyšel jsem, že chtějí proplout kolem ostrova Giglio.
Byl jsem ve své kajutě.
Ze zvědavosti jsem se podíval z okýnka
kolem 21.00, 21.30,
abych zjistil, jestli uvidíme Giglio.
Ale všude byla tma,
tak jsem si říkal, proč tam vůbec plujeme.
Dobrý večer.
Ahoj, Francesco. Není pozdě? Musím dokončit směnu.
Ahoj, Antonello. Počkáme. Ostrov nám neuteče.
- Dobře. - Zbývá ještě půl hodiny.
Antonello, náš vrchní.
- Velmi mě těší. - Těší mě.
Takže...
Schettino chtěl dát najevo, jak je skvělý.
- Můžeme jít. - V ten večer ho
Tievoli, vrchní číšník,
požádal, aby proplul kolem Giglia,
protože Tievoliho matka tam žila a on ji chtěl pozdravit.
Proto Schettino plul tak blízko.
Navíc tam byla slečna Cermotanová.
Mezi nimi bylo něco bližšího.
Možná, že Schettino se takhle rozhodl,
aby udělal dojem na slečnu Cermotanovou.
Dobrý večer.
Dobrý večer, kapitáne.
Jaká je současná rychlost?
15,5.
Ruční řízení.
Rozumím, ruční řízení.
Rusli byl na hlídce.
Tehdy byl jen jeden námořník na hlídce.
Ten samý člověk byl zároveň na hlídce a u kormidla.
Když bylo potřeba přejít na ruční řízení,
tenhle námořník změnil pozici a vypnul autopilota.
Loď pak závisela jen na kormidlu
a rozkazy přijímal přímo kormidelník.
278, potvrzuji.
278.
Kolik teď?
285.
Schettino vždycky tvrdil, že přešel na ruční řízení,
protože se domníval, že je daleko od skalisek.
Konec konců, tradice pozdravu
byla mezi námořníky velmi oblíbená.
A firma ji schvalovala.
Zavolal jsi Palomba, Antonello?
Ještě ne.
Zavolej mu.
Schettino přišel na můstek
a řekl: "Ruční řízení."
Jenže během takového manévru
měl námořníka na hlídce přemístit,
aby sledoval námořní mapy.
Místo toho prostě jen tak řídil loď manuálně.
A v té době
zavolal Palombovi, svému příteli a bývalému kapitánovi,
který měl být na Gigliu.
Ano, jistě.
Ne, je tady. Předám ti ho.
Mario.
Kapitáne Palombo, dobrý večer.
Poplujeme kolem Giglia.
Ty nejsi na Gigliu.
Jsi v Grossetu.
Podle Palomba byl Schettino technicky velmi dobrý kapitán.
Ale byl poněkud arogantní
vůči posádce a personálu.
Vždycky muselo být po jeho.
I když se dostaneme na 0,3 nebo 0,4, bude dole voda, ne?
Jsme na 290.
Dobře, rozumím.
Takže je to v pořádku.
Ano, uděláme trochu divadlo a všechny pozdravíme.
Dobře, ještě si zavoláme.
Přebírám řízení.
Kapitán přebírá řízení.
Když přebral řízení lodi,
už byl mimo kurz.
Ovšem důstojníci, kteří byli na můstku,
ho neinformovali o tom, že loď je mimo kurz.
Aniž by to věděl nebo tušil,
plul přímo na skaliska.
Zvýšit na 16.
Opustil kurz, který zmapoval Canessa,
a plul s lodí dlouhou 300 metrů rychlostí 16 uzlů
bez jakéhokoliv kurzu.
Řídil tu loď jako motorový člun.
Co můžu říct? Jako nějaký vor.
Je to šílené.
Pomalu na 310.
- Pomalu. - 310.
Kudy máme proplout? Kolem přístavu?
Ano.
Kapitán Schettino byl velmi přísný.
Když přišel na můstek, všichni byli zticha.
Ne že bychom měli strach,
ale vždycky tam zavládlo napětí.
On byl velmi autoritativní.
Když to vidím zpětně, po osmi letech zkušeností,
největší chyba byla, že jsme nepromluvili.
Neřekli jsme: "Kapitáne, možná plujeme moc rychle."
"Kapitáne, měli bychom zpomalit."
Pluli jsme vysokou rychlostí.
Já jsem znal všechna fakta,
takže mě úřad prokurátora
požádal, abych spolupracoval s vyšetřováním.
Jezdili jsme do Grosseta
tři měsíce každý den a mluvili jsme
s hlavními svědky, se zástupci firmy, se všemi.
Podle článku 295 námořního zákona nese kapitán
konečnou zodpovědnost za dohled nad kurzem lodi.
Ale pokud tam kapitán není,
nebo pokud není schopen
plnit své úkoly,
ostatní musí převzít velení za něj.
Stalo se to krátce předtím, 17. prosince 2011.
Loď vyplula z Marseille, i když vítr měl rychlost 65 uzlů.
Rozhodnutí vyplout
rozporoval jistý Ciro Ambrosio.
Kapitánovi se to nelíbilo,
protože všechno na můstku se nahrává.
Kvůli situaci, která tam vznikla,
padla vina nakonec na Ambrosia.
Kapitán velí.
Rozhoduje a velí.
Důstojníci, většinou velmi mladí lidé,
neměli dost odvahy ani zkušeností,
aby spolupracovali s nadřízenými nebo se kriticky vyjádřili.
Neudělali to.
Protože jim to nebylo umožněno.
325.
315.
- 325. - 325.
325.
Byl jsem v klidu.
Byli tam schopní důstojníci a zkušený kapitán.
Nikdy by mě nenapadlo, co se stane.
350.
- 340. - 350.
350, jinak narazíme na skaliska!
Pak vidíte člověka, který by měl být sebevědomý,
jak má najednou obavy.
Zvedá hlas a projevuje se tak,
že vás napadne: "Počkat. Nejde to podle plánu."
10 doprava!
10 doprava.
20 doprava!
- 20 doprava. - Prudce doprava.
Prudce doprava.
Vlevo máme překážku.
Záď je zablokovaná zleva.
To znamená, že záď nemůže volně plout.
Ať popluje kamkoliv, narazí.
- 10 doleva! - 10 doleva!
Doleva, ne doprava!
Kapitán dal okamžitě rozkaz k obratu.
Kormidlo se otočí opačně oproti směru, kterým loď pluje,
aby se pokusil vzdálit záď od překážky.
Rychlost byla tak vysoká a loď nabrala takovou setrvačnost,
že se trochu vzdálila, ale ne dost.
20 doleva!
Prudce doleva!
Kapitáne, musíme se vyhnout!
Musíme uvolnit levou stranu zádi, kapitáne.
Narazili jsme do skaliska?
- Uzavřete vodotěsná vrata na zádi. - Uzavřít vodotěsná vrata na zádi.
Bože, co jsem to udělal.
Bylo asi půl desáté a byli jsme v baru.
Najednou byl cítit náraz.
Všechno na stole
se začalo sunout dolů.
Bylo to naprosto neskutečné.
Jako když jedete autem a najednou dupnete na brzdy.
Kam máme jít?
Ne, radši se posaďte.
Slyšela jsem skřípění.
Pak náraz, a pak další.
Pak se celá loď otočila dokola.
Padaly talíře. Hned řekl: "Musíme odtud pryč."
Odešli jsme jako první. Věděl, že se něco děje.
Slyšel jsem skřípění.
Znělo to jako
kýl uvězněný v písku.
Napadlo mě, že loď připlula moc blízko k ostrovu
a nejspíš narazila na mělčinu.
Nikdy by mě nenapadlo,
že v kýlu je tak velká díra.
Mami, jdeme!
Došlo k nárazu.
Dívaly jsme se v posteli na televizi a cítily jsme náraz.
Podívaly jsme se na sebe a řekly jsme si:
"To už jsme dopluli?"
"To není možné, je moc brzo."
"Měli bychom tam být až zítra ráno."
Závěs se shrnul na stranu, takže bylo jasné,
že loď se začala naklánět.
Jsem Sandra Birnstielová.
V roce 2012 jsem cestovala na lodi Costa Concordia.
Jsem Bianca Ziggertová,
a v roce 2012 jsem podruhé cestovala na lodi Costa Concordia.
Pak jsme čekaly a vzpomněly jsme si,
co bylo v tom videu.
"Teple se oblékněte a zůstaňte v klidu."
Procházeli jsme se po zeleném molu
a dívali jsme se na horizont.
Viděli jsme obrovskou loď,
která byla podivně blízko ostrovu.
Jsem Giorgio Fanciulli. V noci 13. ledna 2012
jsme já a moji přátelé jako první
viděli loď Costa Concordia u pobřeží ostrova
jen pár vteřin poté, co narazila na skaliska.
Nejspíš je to další pozdrav.
Ale loď by měla být dál.
Obvykle vidíte světla a blesky fotoaparátů.
V ten večer tam nic takového nebylo.
Pak najednou zhasla světla
a loď se nám ztratila ve tmě.
Byla jako loď duchů.
Prosím, zachovejte klid. Budeme vás informovat,
jakmile budeme mít informace. Děkujeme za pozornost.
Vypadl proud.
Když jsme šli po schodech nahoru, zhasla světla.
Asi 30 vteřin byla úplná tma.
V tu chvíli začali lidi křičet.
Několik lidí taky upadlo.
Díky záložním generátorům se světlo znovu rozsvítilo.
To nás uklidnilo. Pak jsme se na palubě 8
podívali dolů z balkónu.
A byly tam bublinky.
Byla tam spousta vzduchových bublin. Neuměli jsme si to vysvětlit.
Neměli jsme obavy. Tahle loď se nemůže potopit.
Všechno pípalo.
Všechno na můstku, co mohlo pípat
v takové situaci, pípalo.
Uvědomil jsem si, že jsme do něčeho narazili.
Že došlo ke kolizi s nějakou překážkou.
Netušil jsem, že je to tak vážné.
V tu chvíli ani mým kolegům
nedocházelo, jak vážné může poškození být.
Do čeho jsme narazili?
Do skaliska, bylo těsně nad hladinou.
Vyřešte přívod proudu.
Hlavně nesmíme nabrat vodu.
- 10 doleva! - 10 doleva!
Doleva, ne doprava!
Kormidelník Rusli Bin
plnil rozkazy,
které dostal v kritické situaci,
nesprávně, dělal naprostý opak.
Když mu Schettino řekl: "Zatočit o 10 stupňů doleva,"
on zatočil o deset stupňů doprava.
Schettino tvrdil,
že kdyby poslechl jeho rozkazy,
loď by neskončila na skalisku.
Jenže během předběžného slyšení
bylo dokázáno, že při takové rychlosti
by loď stejně na skalisko narazila.
Schettino neměl žádné zdroje.
Neměl žádné konzultanty,
kteří by se pokusili odporovat
té silné armádě expertů a konzultantů obžaloby.
Měl štěstí, že tam byl profesor Neri.
Velmi uznávaný odborník.
Naprosto nestranný člověk, to musím zdůraznit.
Velmi přispěl k objasnění faktů.
Tady vidíme, co se stalo. Jak události proběhly.
Vidíme, co by se stalo,
kdyby 12 vteřin před kolizí se skaliskem
kormidelník zatočil doleva, jak rozkázal Schettino.
Vidíte?
Objeví se skalisko,
ale loď se od něj vzdálí.
I kdyby se skaliska dotkla,
kolize by byla na konci zádě
a zasáhla by méně komor, ne všech pět.
Ruční řízení.
Než se Rusli Bin stal kormidelníkem, pracoval jako údržbář,
dokonce jako stevard.
Schettino poslal firmě email,
v němž poukazoval na problémy způsobené
neschopností většiny členů posádky.
Ale bylo mu řečeno, že se nedá nic dělat, ať si poradí.
I kdyby kormidelník
poslechl rozkaz
a loď nenarazila na skalisko,
Schettino prostě...
Neměl takový manévr provést.
Bylo by zajímavé vyslechnout kormidelníka.
Jenže to nešlo, protože mu bylo umožněno
zmizet, vrátit se do vlasti.
Nepodařilo se nám ho najít.
Spusťte generátor!
Co prosím?
Záložní zdroj! Spusťte nouzový generátor!
- Veliteli? - Ano?
Nabrali jsme vodu?
Ano, hodně. Nemůžeme jít dolů.
- Kam? - Do strojovny.
- Je tam hodně vody? - Je tam voda. Nedá se tam jít.
Musíme to zkusit z druhé strany.
Počkejte chvilku. Nastartuju motory, dám vám vědět.
Kapitáne? Máme informovat cestující?
Ano. Řekněte jim, že došlo k výpadku proudu.
Popište mi situaci. Kde jste? Jak to vypadá?
Jsem ve strojovně. Rozhlížím se.
Dámy a pánové, věnujte mi pozornost.
Kvůli technickým potížím došlo k výpadku proudu.
Opakuji, kvůli technickým potížím došlo k výpadku proudu.
Není důvod k panice. Zachovejte klid.
Naši technici na odstranění problému pracují.
Opakuji, došlo k výpadku proudu.
Ale naši technici na tom pracují. Děkuji.
Najednou nastal na chodbě rozruch.
Šly jsme ven a zkusily jsme se zeptat zřízence.
Ale ten nic nevěděl. Byl tam chaos.
Řekly jsme si, že si sbalíme pár věcí a půjdeme ven.
V prvním hlášení řekli, ať zachováme klid.
Ale nejdřív to řekli ve spoustě různých jazyků.
Už jsme z toho šílely. Pak konečně přišla němčina.
Řekli nám, že selhala černá skříňka.
Takže jsme zase nic nevěděly, protože jsme netušily,
co to na takové lodi znamená.
Když jsme se vraceli,
všimli jsme si, že loď je podivně nakloněná.
Na hlavním můstku svítila dvě světla,
dvě červená světla.
Ta znamenají, že loď je mimo kontrolu.
Plavidlo nemá pohon a nefunguje kormidlo.
Mluvíte španělsky?
- Ano. - Proč máte záchrannou vestu,
- když je všechno v pořádku? - Pro jistotu.
- Takže je všechno v pořádku? - Jistě.
- Tak proč? - Jen pro jistotu.
Šílený.
Když se rozezněl alarm,
šel jsem na ošetřovnu.
Byli jsme v té malé místnosti s otevřenými dveřmi.
A viděli jsme, jak kolem nás jede vozík s EKG.
Sestra byla poněkud důvtipnější než já.
Řekla: "Loď se naklání. Musíme zjistit, co se děje."
Pak se ozvalo hlášení, že loď nabírá vodu.
Naštěstí zahájili evakuaci
paluby B a C, kde bydlí posádka.
Veliteli, můžeme nahodit aspoň jeden motor?
Ještě jsme se nedostali dolů, kapitáne.
Nemůžeme se dostat do strojovny z pravé strany.
Voda sahá až k hlavní rozvodné desce.
Takže se potápíme.
Nevím, jestli to dobře chápu.
Ano.
Voda sahá až k rozvodné desce. Okamžik, kapitáne.
Nemůžeme nahodit motor. Nouzový generátor je zatopený.
Chci vědět jen jednu věc.
Můžeme nastartovat loď, nebo ne?
Jestli ne, musím spustit kotvu.
Nemůžeme nastartovat motor. Generátor je zatopený.
Několik minut po kolizi
věděl, že loď je ztracená.
Ta loď se potápěla.
Stojíte na potápějící se lodi, která půjde ke dnu,
a nedáte rozkaz, aby spustili záchranné čluny
a evakuovali loď, evakuovali všechny cestující?
Roberto, podělal jsem to.
Plul jsem kolem ostrova Giglio.
Kapitán Palombo mi řekl: "Přijeď pozdravit, přijeď pozdravit."
Připlul jsem, a zádí jsem uváznul na mělčině.
Je po mně. Nic neříkej. Tohle je můj konec.
Roberto Ferrarini byl ve firmě FCC.
To znamená krizový koordinátor.
Měl v popisu práce takzvané krize prvního stupně,
což zahrnuje především finanční stránku věci.
Dobré ráno, Ferrarini.
Tedy stávky, potíže s personálem, drobné nehody.
Ale nic, co by mohlo znamenat nebezpečí pro cestující
nebo pro životní prostředí.
Udělal jsem to, abych mu vyhověl.
Připlul jsem, ale bylo tam malé skalisko.
A teď máme výpadek proudu po kolizi zádě.
Podle předpisů musí velitel uvědomit úřady
a majitele lodi.
Když se to dozví majitel lodi, musí nám dát vědět on.
Ale z Costa Crociere nám nikdo nevolal.
Nejspíš si mysleli, že situace není natolik vážná,
aby museli uvědomit úřady.
Jsem u vchodu.
Okamžik. Popište mi stav zaplavených komor.
Na palubě dobře věděli, že loď je ztracená.
Důstojník jménem Iaccarino šel dolů vyhodnotit škody.
Řekl, že nejméně tři sousedící komory jsou zaplavené.
Nakláníme se doleva. Voda je asi jeden a půl metru nad palubou nula.
Bezpečnostní předpisy určují, kdy je loď považována za bezpečnou.
Nebezpečí nehrozí, když jsou zaplaveny dvě komory.
Ale se třemi komorami je nutné loď opustit. Je to mrtvá loď.
Potvrzuji, že voda nestoupá. Vodotěsná vrata drží.
Na levoboku je voda. Asi dva metry nad palubou nula.
Roberto, poslouchej mě.
Nepotápíme se, nepotápíme se.
Za chvíli spustím kotvu.
Zůstaneme tady. Potřebujeme remorkér na odtažení.
Do jisté chvíle Schettino doufal,
že zachrání loď, cestující i posádku.
Neuvědomoval si rozsah poškození lodi.
Když řekl Ferrarinimu: "Pošli remorkér a vrtulník,"
byl si jistý, že loď se dostane do přístavu.
Na moři jsou pravidla.
Když dojde k tak vážné nehodě, každý má svůj úkol.
Ale nikdo neudělal to, co měl udělat.
Především Schettino nic neudělal.
Volal Ferrarinimu, aby se z toho nějak dostal.
To bylo u Schettina naprosto neodpustitelné.
Kde je zatraceně kapitán?
Četnictvo.
Haló? Četnictvo?
- Ano. - Promiňte, jsem doma s přáteli.
Volala matka mé kamarádky.
Prosí o pomoc, protože jsou na lodi Costa.
Loď do něčeho narazila.
Mají na sobě záchranné vesty.
- Komu máme zavolat? - Komu máme...
- Nerozumím. Co se stalo? - Bože.
Zhruba ve 22.00, 22.06
nám volal četník z města Prato.
Informoval operační tým pobřežní stráže v Livornu,
že nějaké ženě se ozvala její matka,
která je na palubě výletní lodi,
a řekla, že na lodi je výpadek proudu.
Věci padají u večeře ze stolu.
A že jim řekli, ať si vezmou záchranné vesty.
Operační tým zjistil, že loď stojí bez pohybu
u ostrova Giglio.
Loď mířila do Savony, ale příď byla otočená na jih.
To bylo zvláštní, protože to znamenalo,
že loď unáší vítr a proudy.
Zároveň jsme zjistili, že loď je velmi blízko pobřeží,
a tudíž ve velmi nebezpečné situaci.
Costa Concordia? Costa Concordia?
Tady je pobřežní stráž Circomare, Porto Santo Stefano.
Slyšíte mě na kanálu 16?
Tady Costa Concordia, přepínám.
Dobrý večer, Costa Concordia.
Můžu se zeptat, jestli máte nějaké problémy?
Řekněte, že vypadl proud.
Máme výpadek proudu.
Vyhodnocujeme to.
Potřebujete pomoc, nebo prozatím zakotvíte
- u ostrova Giglio? - Roberto?
Potvrzuji, zůstaneme tady a vyhodnotíme výpadek proudu.
Co máte za problém?
Jde o generátor? Policii v Pratu telefonovala
příbuzná ženy na palubě, která tvrdí,
že v jídelně padají věci na zem.
Negativní, máme výpadek proudu. Vyhodnocujeme situaci.
Jak dlouho už výpadek trvá?
Zhruba 20 minut.
Dobře. Informujte nás.
Jasně jsme slyšeli
první hovor pobřežní stráže v Livornu s kapitánem.
Na pevnině jsme slyšeli křik
lidí v záchranných vestách.
Slyšeli jsme hlášení, aby lidé zachovali klid.
Nezdálo se, že jde o obyčejný výpadek proudu.
Osobně jsem kontaktoval nouzovou linku pobřežní stráže
a sdělil jsem jim,
že to, co jim tvrdí na velitelském můstku,
neodpovídá tomu, co se děje.
To, že se loď otočila, byl boží zásah.
Loď by se určitě převrátila,
kdyby ji vítr nezanesl na skaliska.
4200 lidí by zemřelo.
Na lodi vládla panika.
Lidé byli vyděšení.
Ale každý si musel pomoct, jak uměl.
V tu noc jsme měli velké štěstí.
Loď Costa Concordia zanesl proud
až k ostrovu Giglio,
kde se zastavila.
Jinak by to byla mnohem větší katastrofa.
Uvědomili jsme si nebezpečí. On řekl: "Jdeme nahoru."
"Viděl jsem tam záchranné vesty."
Vyšli jsme osm pater.
Byli jsme tak rozčilení, že jsme zapomněli číslo kajuty.
Nakonec jsme ji našli.
- Neměli jsme žádné informace. - Ne.
Zabalily jsme si pár věcí, vzaly jsme si záchranné vesty.
A šly jsme ven.
Procházely jsme restaurací a všechno tam řinčelo.
To řinčení nádobí jsem slyšela ještě dlouho.
Všude byly střepy. Nedalo se pořádně projít.
Všude byly rozbité věci. Bylo to příšerné.
Evakuujeme posádku a cestující.
Proč to Ferrarini nezvedá?
Pak jsme šli zase dolů.
Přicházeli další a další lidé ve vestách.
Seděli tam, někdo plakal, někdo křičel.
Hodně lidí už stálo na evakuačním místě.
Ale nikdo to neorganizoval. Řekli jsme si:
"Měli bychom si vzít záchrannou vestu."
Na lodi byla spousta dětí, spousta italských dětí
s matkami. Ptaly jsme se, kam máme jít.
Nejdřív řekli, ať jdeme dopředu. Pak zase dozadu.
Nebyla žádná hlášení o tom, co máme dělat.
Řekly jsme si: "Nejdřív musíme vyjít ven"
"a zjistit, kde vůbec jsme."
Pokuste se spustit motory.
Nemůžeme zastavit to unášení proudy?
U námořnictva jsem sloužil na spoustě lodí.
Okamžitě jsme šli nahoru do čtvrtého poschodí,
kde byly záchranné čluny.
Začal jsem připravovat záchranný člun.
Byl jsem sám. Nikdo jiný venku nebyl.
Bylo tam jen pár členů posádky.
Viděl jsem jen jednoho, který přišel ke člunu
a pomohl mi.
Byl to zmatek.
Lidé křičeli. Prali se o záchranné vesty,
protože jich nebylo dost pro všechny.
Řekli nám: "Běžte si pro ně do kajuty."
"Zachovejte klid."
Lidé křičeli, děti plakaly.
Na podlaze byla voda, lidé padali.
"Zachovejte klid." Proboha.
Křičeli jsme, protože jsme viděli, co se děje,
jak se loď naklání.
Jsem Nada Sabatelliová,
a v noci 13. ledna 2012
jsem byla na palubě lodi Costa Concordia.
Jsem Valentina Grattaglianová,
a stále mám kartu od své kajuty.
Jsem Giuseppe Miccoli.
Jsem jeden z těch, kteří dostali záchranné čluny na břeh.
Loď je lehce nakloněná doleva.
Nemám tušení, co se tady děje.
Šli jsme na stranu, která už byla zvednutá.
Telefonoval jsem četníkům.
Řekli mi, ať zavolám pobřežní stráž.
Řekl jsem: "Žádám vás o pomoc. Nemůžete jim zavolat vy?"
Dali mi číslo, tak jsem volal pobřežní stráž.
Řekli: "Tvrdí nám, že jde o výpadek proudu."
Odpověděl jsem: "Pracoval jsem na vojenských lodích."
"Výpadek znamená, že není proud."
"Ne, že je loď nakloněná o sedm až osm stupňů."
Řekli: "Pro jistotu jsme tam už poslali tři lodě."
Zástupce velitele z Livorna
měl podezření. Řekl: "Myslím, že nemluví pravdu."
Znovu jsem zavolal na můstek.
Až tehdy na lodi Costa Concordia řekli, že to není jen výpadek proudu,
ale že taky nabírají vodu.
Takže to není jen výpadek.
Nabíráte vodu?
Ano, je to tak. Nabíráme vodu.
Chcete remorkér nebo nějakou jinou pomoc?
Je někdo zraněný?
Žádáme remorkér.
Všichni cestující už mají záchranné vesty.
V první chvíli jsem pocítil strach.
Američané říkají, že se celý život připravujeme na masovou evakuaci,
ale zároveň se modlíme, aby k ní nikdy nedošlo.
Protože v takových situacích
je cena vždycky vysoká.
Tou cenou jsou lidské životy.
Motorový člun finanční policie nebyl daleko od toho místa,
tak jsme ho tam poslali.
Kapitáne, už se přibližujeme.
Jakmile dorazili a podívali se na loď Concordia,
řekli, že loď je nakloněná a záď leží na dně
nebo na skalisku.
Taky nám řekli, že kotva na pravoboku je spuštěná,
což znamená, že loď byla v pozici, kdy mohla spustit záchranné čluny.
Proč nespouštějí záchranné čluny?
Potvrzuji. Voda zaplavuje záď a stále stoupá.
Voda stoupla o metr. Dostanu se tam požárním vchodem.
Roberto, vypadá to špatně.
Ještě ne, ještě ne.
Je asi 22.30. On stále nevydal nouzový signál
ani nespustil poplach na palubě.
Samozřejmě nenařídil opuštění lodi.
Posádka stála před záchrannými čluny
a nepustila k nim lidi. Právě naopak.
Jedna členka posádky oznámila:
"Vraťte se do svých kajut"
"a nepanikařte."
Jménem pana kapitána
vás žádáme, abyste se vrátili do kajut.
Případně můžete jít do hlavní haly.
Všechno je pod kontrolou.
Dobře?
Kapitáne, cestující se shromažďují u člunů.
Spustíme všeobecný poplach?
Počkejte.
Několik z nich řeklo: "Spusťte poplach, spusťte poplach."
A on odpověděl: "Počkejte, počkejte."
Do poslední chvíle se z toho snažil nějak dostat.
Věděl, že loď je ztracená.
- Musíme opustit loď! - Běžte odtud, rychle!
Je třeba opustit loď!
Dobře, ale nejdřív zavolám Ferrarinimu.
Roberto, nic nepomohlo.
Jsem 0,2 od ostrova.
Dámy a pánové, věnujte nám pozornost.
Žádáme vás, abyste zachovali klid a šli
na evakuační shromaždiště na palubě 4
v záchranné vestě.
Poslouchejte instrukce posádky.
Shromážděte se na evakuačním místě na palubě 4.
Mluvil jsem se stevardy, kteří mají na starosti hlášení.
Snaží se lidi udržet v klidu. Jsme přímo před ostrovem.
Žádné fotky, žádné fotky!
Když jsme došli na palubu 4, byla narvaná k prasknutí.
Odehrávaly se tam naprosto nelidské scény.
Lidi tam divoce pobíhali, křičeli, strkali se.
Rozhodně neplatilo, že ženy a děti mají přednost.
Chovali se hrozně. Nechci nikoho démonizovat,
protože to byla výjimečná situace.
Ale bylo šokující vidět,
že tam byl každý sám za sebe.
Situace na palubě 4 už byla dost kritická.
Costa Concordia, ptám se, jestli máte stav nouze.
- Máte stav nouze? - Co mám říct, kapitáne?
Právě signalizujeme stav nouze.
Řekněte jim to.
Právě signalizujeme stav nouze.
Konečně na mou žádost signalizovali stav nouze.
Kdybychom čekali, záchranné týmy by dorazily ještě později.
Najel lodí při rychlosti 17 uzlů na skalisko.
To není žádná legrace a nelze to omluvit.
Ale loď byla stále na hladině.
S více než 4000 lidmi na palubě.
Ani 50 záchranných jednotek venku nestačilo.
Ti lidé se museli dostat z lodi.
A jejich osud byl v rukou kapitána.
Když velení lodi nespolupracuje se záchrannými týmy venku,
nemůže to fungovat.
Umím si představit, že člověk nejdřív zpanikaří.
Ale uběhla víc než hodina.
Víte, že loď se potopí.
Tak kdy se konečně rozhodnete spustit čluny
a zachránit cestující?
Nic takového neudělal.
Když získal přesnější informace,
Schettino okamžitě vyhlásil všeobecný poplach.
Nejdřív se snažil loď co nejvíc zpomalit.
Protože kdyby vydal rozkaz,
když měla loď ještě značnou rychlost,
záchranné čluny by se převrhly.
Stovky lidí by zemřely.
Měly proběhnout řádné znalecké posudky
prostřednictvím odborné simulace událostí.
Jsem Mario Pellegrini.
13. ledna 2012
jsem byl místostarosta na ostrově Giglio.
Vrátil jsem se z dovolené v USA, shodou okolností na výletní lodi.
Chystal jsem se jít spát,
protože jsem měl jet lag a předchozí noc jsem nespal.
Volal mi velitel policie na Gigliu
a řekl mi, že u přístavu Giglio je loď ve stavu nouze.
Nasedl jsem do auta a jel jsem do přístavu.
Když jsem vyjel na silnici vedoucí na východ ostrova,
nemohl jsem uvěřit vlastním očím.
Ta obrovská loď visela na skalisku,
plná světel.
Jel jsem dál, protože cestu jsem znal zpaměti.
Nebo možná moje auto znalo cestu líp než já.
Ale nemohl jsem spustit oči z té lodi.
Do těla se mi vyplavil adrenalin
a už jsem vůbec nebyl ospalý.
Dojel jsem na hlavní náměstí a auto jsem nechal uprostřed.
Potkal jsem tam starostu, který dorazil o pár minut dřív.
Společně jsme začali jednat.
Zavolali jsme všem, kdo mohl pomoct.
Otevřeli jsme školy.
Zahájili jsme krizové postupy,
které se daly zvládnout z ostrova.
Pořád jsme nevěděli, co se stalo.
Dámy a pánové, věnujte mi pozornost.
Dostavte se na evakuační místo na palubě 4.
Poslouchejte instrukce posádky a zachovejte klid.
Když zazněl signál k opuštění lodi, můj partner, který se v tom vyzná,
řekl: "Mám toho dost." Šel k muži,
který držel lidi za zábranou a nepustil je dál,
zatřásl jím a řekl: "Uhněte, jdeme tam."
"Nemůžeme tady zůstat."
Na palubě vládl hrozný chaos.
Lidi tam pobíhali jako splašená kuřata.
Nevěděli, který záchranný člun je jejich.
Skočili na první, který viděli.
Strkali se, někteří uklouzli na nakloněné palubě.
Bylo to skutečně tragické.
Snažil jsem se jim vysvětlit, že jsme jen 200 metrů od Giglia.
Věřil jsem, že jsme na otevřeném moři.
Ostrov jsme vůbec neviděli. Neměli jsme možnost
podívat se tím směrem. Viděli jsme jen otevřené moře.
Proč se nikdo nesnažil uklidnit cestující?
Když spustíme záchranné čluny,
můžu říct do vysílačky, že se chystáme opustit loď?
Počkat. My evakuujeme cestující.
Řekněte jim: "Evakuujeme cestující."
Sami evakuujeme cestující a dostaneme je na břeh.
Nemohl se smířit s tím, že by jako kapitán
řekl svým cestujícím, ať opustí loď.
Byla to pro něj potupa.
Je hrozně arogantní.
Nikdy by to neudělal.
Nezískal jsem žádné informace a vrátil jsem se.
Našel jsem ji u záchranného člunu. Byl připravený.
Ona tam stála. Řekl jsem: "Co to děláš?"
"Čekám." "Na co čekáš? Nastup."
Nastoupili jsme a ve člunu zbylo už jen jedno místo.
Stevard do něj začal strkat.
Loď byla nakloněná a čluny byly tady,
takže se zasekly o palubu pod námi.
Rozhoupali jsme ho,
chvilku to trvalo, ale pak jsme začali klesat.
Hrozně se bojím.
Bože. Pomyslel jsem si, že tam všichni umřeme.
Zřítit se z třetího poschodí
se stovkou lidí ve člunu,
to je jako přistát na betonu.
Všichni umřou.
Myslela jsem si, že umřu. Začala jsem se modlit.
Zpětně se za to trochu stydím.
- Svoje poslední myšlenky... - No a co? Nikdo tě tam neznal.
...jsem věnovala jen Bohu?
Ale je to tak.
Finanční stráž posvítila reflektorem,
aby nám ukázala díru v lodi,
do které proudila voda.
Bože.
Něco takového jsem ještě neviděl.
Loď byla rozříznutá.
Jako by na ni vzali skalpel.
Opakovali nám, že musíme jít dopředu.
Že tam jsou ještě čluny.
A pak zase, že ne, že tam žádné čluny nejsou.
Neměla jsem čas se bát. Musely jsme fungovat.
Pořád jsem si říkala, že to nemůže být skutečné.
Pomoc!
Personál z lodi
se snažil se čluny vyplout.
Nejdřív vytáhli kotvu.
Byl tam kuchař, číšník, personál z kajut.
Byli tam různí lidé, ale neviděl jsem tam důstojníky.
Z našeho pohledu se na nás prostě vykašlali.
Moje kariéra kapitána skončila.
Narazili jsme s lodí na mělčinu.
Dodržujeme správné postupy.
Zachráním všechny cestující. Je to v pořádku.
Neboj se. Všechno je pod kontrolou.
Byl jsem začínající důstojník, a mým úkolem ve stavu nouze bylo
vést tým "Tango-India" a pomoct zraněným.
Hned po kolizi jsem šel na palubu hledat raněné.
Díky adrenalinu jsem jednal instinktivně.
Adrenalin mě poháněl, dokud jsem se nedostal na břeh.
Roberto, evakuujeme cestující na břeh.
Dostal jsem loď tam, kam jsem chtěl.
Spustil jsem dvě kotvy těsně u přístavu.
Záď je na mělčině.
Ta loď nikam neodpluje.
Nemůže nikam odplout.
Co mám říct tisku?
Tady je pobřežní stráž. Kapitáne, potřebujeme laskavost.
Můžete nám říct, kolik cestujících ještě čeká na evakuaci?
Myslím, že jsme evakuovali skoro všechny.
Dejte nám odhad. Záchranné týmy to potřebují vědět.
Musejí vyslat další lodě,
- které převezou... - Dvě stě až tři sta.
Dvě stě až tři sta cestujících a členů posádky.
Takže zhruba 4000 lidí už se evakuovaly.
Všichni opustí loď, nebo tam někdo zůstane?
Já tady zůstanu, protože jsme blízko pobřeží.
Myslím, že se opíráme o dno.
Nabrali jsme vodu.
Naklánění by teď mělo díky vodě přestat, ne?
- Nemůže se to zhoršit. - Zůstanete jen vy?
- Nebo ještě někdo? - Myslím, že jen já.
Jen vy. V pořádku, kapitáne.
Vezměte papíry a pojďte se mnou na palubu 4.
Opouštíme můstek?
Neřekl jsem, ať opustíte můstek.
Jen abyste šel se mnou.
Jako kapitán měl Schettino zůstat na můstku.
Neměl chodit po lodi.
Jeho povinností bylo zůstat na můstku
a řídit odtamtud operaci
až do konce, měl odejít jako poslední.
Viděli jsme, jak od lodi vyplouvají záchranné čluny.
Když první dorazily do přístavu,
pomáhali jsme se starostou cestujícím vystoupit.
Vyptávali jsme se jich, ale nikdo nám nic neřekl.
Řekl jsem mu: "Šéfe, možná bych měl jít na palubu."
Souhlasil s tím.
Cestou tam jsem se na tu loď s úžasem díval.
Čím jsme byli blíž, tím byla větší a děsivější.
Tyčila se nad vámi,
jako by na vás měla spadnout.
Zastavili jsme u přídě lodi,
kde byl provazový žebřík.
Bylo dost těžké po něm vylézt.
Když jsem byl na palubě, hledal jsem nějakého důstojníka.
Snažil jsem se dojít na můstek. Chodil jsem asi dvacet minut.
Na nikoho jsem nenarazil.
Když jsem se vrátil na pravou stranu,
byli tam lidé, dokonce i starší lidé,
kteří potřebovali pomoc, aby se dostali do záchranných člunů,
které byly pod palubou.
Ti lidé tam přišli z druhé strany lodi.
Řekl jsem si,
že musím jít zpátky a přivést lidi na pravou stranu.
V jednu chvíli přestali spouštět záchranné čluny,
protože by narazily do nakloněného trupu.
Všichni museli jít na druhou stranu.
Protože tam byli blíž k vodě.
Pozor!
Když byly všechny čluny pryč, vytáhli záchranné bóje,
které jsme museli sami nafouknout.
Byl tam malý prostor,
do kterého jsme museli nejdřív skočit a potom plavat.
Řekla jsem Sandře: "Tohle mi nedělej."
"Tohle nedokážu."
"Počkáme, až nebudeme muset skočit do vody."
"Nevíme, co je pod hladinou."
Čekaly jsme dlouho.
Už jsem nás viděla ve vodě.
Musím se přiznat. A pak se vrátil záchranný člun.
Přirazil blízko k lodi
a nastoupily jsme do něj suchou nohou.
Opatrně, opatrně, opatrně!
Lidi, prosím vás!
Bylo to asi o půlnoci nebo těsně po půlnoci.
Přijel jeden člun a naklonění lodi se najednou
rychle zhoršilo.
V tu chvíli jsme skočili do člunu.
Já jsem skočil, Salvatore skočil.
Kapitán Schettino skočil taky.
Dostali jsme se na střechu lodi.
Viděl jsem, že kapitán je tam taky.
Paluba 3 se pak okamžitě potopila.
Nemohli jsme se z té strany vrátit na loď.
Každý, kdo by v tu chvíli zůstal na palubě,
by se ocitl pod vodou.
A ve vodě, se silným spodním proudem
a víry, které se tam tvořily,
nebylo pravděpodobné, že by někdo přežil.
V tu chvíli mi instinkt řekl, ať skočím do člunu.
Měl jsem velké štěstí.
Jakmile jsem vstoupil na palubu 4
na levé straně,
loď se začala převracet.
Potřetí se naklonila.
To bylo tragické, protože tohle třetí naklonění
znamenalo, že paluba je na jedné straně pod vodou.
Burácení vody bylo strašné.
Bylo tak silné.
Naprosto neuvěřitelné.
Všechny nás zachvátil strach.
Byli jsme skoro na druhé straně,
když se loď znovu otřásla.
Nahrnula se na nás voda.
Bylo to jako obří záplava. Zachvátila nás panika.
"Zpátky, zpátky, zpátky!"
Chytili jsme dvě starší paní, snažili jsme se je udržet.
Nešlo to. Pořád jsem klouzal, Marcel klouzal.
Nakonec jsme se zasekli u výtahů.
V tu chvíli, když nám voda sahala k pasu,
otevřely se dveře výtahu.
Voda je přímo rozervala.
Jedna z těch dvou žen krátce vykřikla.
A pak byly pryč.
Ty ženy neměly žádnou šanci.
Každého kolem nás, kdo se nedržel, to spláchlo.
Myslím, že jsme přežili jenom my.
Stál jsem tam s jednou ženou,
která se mě držela a řekla: "Já nechci umřít."
Řekl jsem: "Neumřete. Máte na sobě záchrannou vestu."
"Pořád budete mít hlavu nad vodou."
"Nemusíte se bát."
Jenže ve výtahové šachtě...
To takhle nefungovalo.
Nevěděli jsme, co bude.
Nebylo možné dostat se na druhou stranu, byla pod vodou.
Na naší straně voda stoupala stále výš.
A logicky nás zachvátila panika.
Byli jsme v beznadějné situaci
a věděli jsme, že se z ní nedostaneme.
V jednu chvíli se loď přestala hýbat.
Bylo neuvěřitelné štěstí,
že na nás začal svítit měsíc.
Na té palubě bylo nejmíň sto lidí.
Byl tam obrovský dav.
Viděl jsem rodiny, lidi s dětmi.
Všichni chtěli do člunu.
Řekl jsem: "Chováte se jako zvířata."
"Ženy a děti musejí jít první."
"Nechovejte se jako bestie."
A slyšel jsem za sebou hlas,
který zněl velmi klidně.
"Nechovejte se k nim tak, oni se jenom bojí."
Otočil jsem se a viděl jsem muže,
kterému bylo asi šedesát.
Byl trochu podsaditý,
měl vousy,
velké oči a velký úsměv.
Zavládla tam panika.
A když lidé panikaří, neuvažují rozumně.
Tohle nás taky učí.
U kapitána to bylo stejné.
Přestal se ovládat. Nikdy nevíte, co uděláte,
když zpanikaříte, i když jste zkušený kapitán.
I jeho zachvátila panika.
Jsem Roberto Galli.
V roce 2012 jsem byl velitelem místní policie na Gigliu.
Jako první jsem našel Francesca Schettina
v noci, kdy loď ztroskotala.
Dostali jsme se na skalisko před lodí Concordia.
Byli tam lidé, kteří skočili do moře. Někteří byli zranění.
Byl tam i jeden invalida.
Tiskli se k sobě, aby se trochu zahřáli.
I když byla teplá noc, pořád byl 13. leden.
Našel jsem cestou pět nebo šest lidí.
Jeden z nich se představil jako důstojník z lodi.
O kousek dál kapitán Schettino telefonoval.
Šel jsem za kapitánem Schettinem,
představil jsem se a řekl jsem mu: "Kapitáne."
"Vezmu vás do přístavu"
"a odtamtud vás odvezu zpátky na loď."
Nezdálo se, že by byl mokrý.
Takže nespadl do moře.
Ostatní důstojníci byli všichni mokří.
Kapitán řekl: "Ne, musím zůstat tady."
"Musím koordinovat evakuaci lodi."
To mě zmátlo a řekl jsem: "Odtud nic koordinovat nemůžete."
Pár důstojníků řeklo:
"Kapitáne, jeďte do přístavu a vraťte se na loď."
Ale byl odhodlaný tam zůstat.
Nepodařilo se mi ho přesvědčit.
Haló?
Tady velitel De Falco z Livorna. To je kapitán?
Ano. Dobrý večer, veliteli De Falco.
Poslyšte, Schettino.
Na palubě jsou uvěznění lidé.
Pojedete lodí pod přídí na pravou stranu.
Myslím, že v tu chvíli si kapitán Schettino neuvědomoval,
co se vlastně stalo.
Pořád mu nedocházela
ta obrovská škoda, ta obrovská tragédie,
k níž právě došlo.
Musím tady koordinovat evakuaci.
Co tam můžete koordinovat?
Pořád říkal:
"Musím odtud koordinovat evakuaci."
Jenže z toho místa
nemohl nic dělat.
To ukazuje jeho stav mysli.
Když došlo k tomu slavnému telefonátu
s velitelem De Falcem.
Vraťte se na palubu, sakra!
- Veliteli, prosím vás. - Vraťte se na palubu.
- Dobře, veliteli.
- Vrátím se tam. - Běžte hned.
Schettino řekl: "Mluvil jsem ze skaliska"
"s přístavními úřady"
"a zodpovědnými orgány."
"Koordinoval jsem záchranné operace"
"a radil jsem jim, z které strany se mají přiblížit k lodi,"
"kde jsou přeživší a tak dále."
A také se zmínil,
že viděl loď s reflektory.
Zamával na ni a zeptal se, jestli ho můžou odvézt zpátky na loď.
Jsem Massimo Bancalà.
13. ledna 2012 jsem byl na palubě motorové lodi Aegilium.
Vyzvedli jsme 80 přeživších ze záchranných člunů.
Pak mě vyslali na záchranné lodi,
abychom zjistili, jestli ve vodě nejsou přeživší,
a pomohli lidem, kteří zůstali na pravé straně lodi Concordia.
Když jsme se dostali na pravou stranu,
všimli jsme si dvou lidí, kteří se snažili na sebe upozornit
světly. Přijeli jsme k nim.
Jedním z nich byl kapitán Schettino.
Nastoupil do člunu.
Když se přiblížili k lodi,
člun začal nabírat vodu.
Nařídili námořníkům, aby se vrátili do přístavu
a Schettina dál nedoprovázeli.
Moře bylo rozvířené.
Čluny jezdily tam a zpátky a dělaly další vlny.
Dvakrát jsme nabrali vodu,
takže hrozilo, že se potopíme.
Myslím, že by se nikdy nedostal zpátky na palubu,
protože žebřík na levé straně
byl plný cestujících, kteří se snažili dostat z lodi.
Bylo by těžké dostat se zpátky nahoru.
Kapitán byl potichu.
Byl velmi zoufalý, protože věděl, co se děje.
Myslím, že byl frustrovaný, protože nemohl zpátky na loď.
Schettino neutekl.
Nebyl to zbabělec, který opustil loď.
Byl poslední, kdo loď opustil.
A musel ji opustit. Jinak by určitě zemřel.
Snažil se dostat zpátky na palubu, ale nepovedlo se mu to.
Nebylo to možné.
Všichni říkají, že žalobci k němu byli velmi tvrdí.
Jenže my jsme vyšetřili všechno,
co se dalo zjistit, velice důkladně.
Schettino byl jediný, kdo nesl vinu na tom,
co se stalo.
V tu noc jsme byli jediný otevřený hotel.
Měli jsme dva hosty, kteří už šli spát.
Jsem Paolo Fanciulli.
Vlastním hotel Bahamas.
V tu noc jsme přijali stovky přeživších.
A posledním z nich byl kapitán Schettino.
Když jsem viděl, že loď jde ke dnu, běžel jsem do hotelu zapnout topení.
Rozsvítil jsem světla, připravil jsem pokoje.
Pak jsem viděl, jak se blíží dav lidí.
Všichni v oranžovém, protože na sobě měli vesty.
Nikdo si je nechtěl sundat.
Nebyla velká zima,
ale byli jsme všichni nalehko, protože jsme přišli z lodě,
kde bylo teplo.
Tohle není žádná legrace.
Všude byli lidé. Všude byli lidé.
Kostel byl plný lidí v záchranných vestách.
Kostel byl plný. Děti v plavkách, lidé bez bot.
Nikdo u sebe nic neměl. Nic.
Šli do pokojů,
nejmíň 30 nebo 40 lidí najednou.
Byli tam nacpaní jako sardinky.
Nemohl jsem jim nabídnout víc místa,
ale pořád přicházeli další.
Hotel, lékárna.
Lidé z ostrova Giglio byli...
Dali nám bundy, oblečení. Byli skvělí.
Dali jsme jim všechno, co jsme měli. Dali jsme jim pití.
Všechno, co jsme měli, nám došlo během pár minut.
Rozdávali jsme jim deky,
ale neměli jsme jich dost.
Strhli závěsy, aby se přikryli.
Sebrali úplně všechno,
čím se mohli přikrýt.
Nebylo tam moc dek.
Jenom pár. Když jsme tam přišli, žádné už nezbyly.
Nakonec jsme si řekli, že jsme měli štěstí.
Někteří lidé byli ještě na lodi.
Říkalo se, že někteří lidé zemřeli.
Nakonec přestanete myslet na sebe.
Já jsem byl na jedné straně, on byl na druhé straně.
Řekli jsme si: "Odteď každý sám za sebe."
Cítili jsme se naprosto bezmocní. Strach ze smrti
nás naprosto ochromil.
Samozřejmě jsme si řekli:
"Už se nebudeme starat o ostatní."
"Protože se nezdá, že bychom se odtud mohli dostat."
Každý sám za sebe. To je naprosto brutální.
Nakonec se tam nahrnula voda.
Nejdřív jsme ji měli po kolena,
pak do pasu, pak ještě výš.
Nade mnou bylo asi 20 centimetrů vzduchu,
snažil jsem se zůstat ve vzduchové kapse.
A pak jsem si řekl:
"Zadrž dech a uvidíš, co se stane."
Podařilo se mi chytit se zábradlí.
Ručkoval jsem metr po metru
a dostal jsem se do uličky.
Po třech nebo čtyřech metrech jste naprosto vyřízení.
Bylo to nekonečné.
V jednu chvíli
jsem se blížil k palubě.
Pak jsem se potopil a zaneslo mě to do restaurace.
Něčeho jsem se chytil.
Vylezl jsem nahoru a aspoň jsem byl na suchu.
Něčeho jsem se chytil a potom jsem
postupně vyšplhal nahoru.
A pak jsem si lehl na trup lodi.
Musím upřímně říct,
že s každým zvukem,
s každým pohybem lodi
jsem cítil obrovský strach,
že se Costa úplně potopí. Že nemám žádnou šanci
a nikdo mě nezachrání.
Pořád jsem volal: "Pomoc!"
Pak jsem slyšel hlas: "Pane, pojďte. Tady je východ."
Viděl jsem dva lidi a plaval jsem tím směrem.
Z posledních sil jsem se snažil dostat z vody.
Pak jsme vylezli ven nějakou šachtou.
Podívali jsme se nahoru
a viděli jsme nebe.
Výš šplhat nešlo, protože všechno bylo z oceli.
A pak se někdo podíval dolů do té šachty.
Viděli jsme lidi, kteří volali o pomoc
zezdola. Slyšeli jsme, že se blíží voda.
Okamžitě jsem hledal provaz.
Pomalu jsme z té šachty vytáhli devět lidí.
Bylo to nesmírně vyčerpávající.
Pomohl jsem ven poslednímu mladému muži.
Řekl, že viděl v restauraci tělo dospělého a dítěte.
Pak jsme všichni
začali mluvit o té tragédii.
Říkali jsme si: "Kdo ví, kolik jich ještě bylo?"
Pak jsem začal šplhat po trupu
a viděl jsem, že je tam žebřík.
Jeden po druhém jsme slezli dolů po žebříku
na malou loď. Viděl jsem pobřežní stráž.
Byla tam světla, byl tam ostrov.
Nemohl jsem uvěřit vlastním očím,
protože nám to nikdo neřekl.
Pomohli jsme stovkám lidí dostat se z lodi
po tom žebříku, zatímco pobřežní stráž
zachraňovala lidi z moře.
Dostat všechny lidi v tu noc dolů
bylo hrozně obtížné.
Žebřík se klouzal, protože byl mokrý.
Lezli dolů velmi pomalu jeden po druhém,
protože kdyby někdo uklouznul,
bylo to 40 nebo 50 metrů volného pádu.
Pomáhali jsme lidem dostat se dolů.
Uklidňovali jsme je.
Jenže...
Byli hrozně vyděšení, takže to nebylo snadné.
Dostal jsem se na ostrov kolem 16.30.
Nejdřív jsem si všiml obrovské záplavy záchranných vest.
Všechny záchranné vesty byly na hromadě.
Samozřejmě jsem chtěl vědět, jestli to Matthias přežil.
V každé tváři byl patrný strach,
že se něco stalo, že to někdo nezvládnul.
Samozřejmě jsem se taky bál, tak jsem dál hledal.
Uvidím ho někde?
Pak jsem ho viděl stát na mostě.
Byl jsem tak šťastný. Podlomila se mi kolena.
Sesypal jsem se.
Vsedě jsem čekal, dokud nepřiplujeme.
Vystoupil jsem z lodě pobřežní stráže.
Myslím, že jsem v životě takhle nebrečel.
Ano, hrozně mě to zasáhlo.
Když zpětně přemýšlíte o tom, co se stalo.
A o tom, co hrozného se mohlo stát.
Každopádně jsem byl nesmírně šťastný,
že jsme vyvázli, že se nám to podařilo.
Ostatní takové štěstí neměli.
Mezi osmou a devátou hodinou všichni odešli.
Když odešli, objevil se kapitán Schettino
a požádal mě, jestli mu můžu dát kávu se spoustou cukru.
Bylo vidět, že je zoufalý.
Vypadal vyčerpaně,
velmi zkroušeně.
Ale byl jsem překvapený,
protože loď byla vidět z naší terasy.
A on řekl: "To skalisko nebylo označené."
Skoro jako by se snažil zbavit viny.
Bylo mi ho líto, protože jsem si uvědomil,
že je na pokraji nervového zhroucení.
Ale zároveň na něm bylo něco arogantního,
když mi řekl, že skalisko bylo neoznačené.
Jako by za to mohlo to skalisko.
Schettino na první pohled působil jako někdo
velmi arogantní.
Hrozně nafoukaný, abych tak řekl.
Občas mi ho bylo skoro líto, ale...
Jeho vina byla tak zjevná,
že nechápu, jak se mohl snažit schovat
za jiné scénáře,
které podle něj byly možné.
Schettino se z toho maléru snažil dostat, jak mohl.
Tvrdím, že Francesco Schettino
byl obětí bezcitné mediální kampaně,
která ho světu okamžitě představila
jako zbabělého a neschopného kapitána.
Který potopil svou loď,
opustil posádku a cestující
a nesplnil úlohu, která mu ze zákona příslušela.
Byli to skvělí soudci.
Ale podle mého názoru je ovlivnilo to,
co bylo od prvního dne
naprosto vykonstruovaným obrazem obžalovaného
ze strany novinářů po celém světě.
Odsuzuje se
k celkovému trestu odnětí svobody na 16 let
a k úhradě soudních nákladů.
Velmi dobře si pamatuji,
že jsme tehdy žalovali 12 nebo 13 lidí.
Všichni, kromě Schettina,
souhlasili se zkráceným řízením.
Kdyby si zvolil zkrácené řízení,
mohl mít trest o třetinu kratší.
Nechápu, proč trval na procesu.
Možná si myslel, že bude nakonec zproštěn viny.
Nikdy nepřiznal žádné pochybení.
Až do konce tvrdil, že loď nikdy neopustil.
Obrátili jsme se na Evropský soud
a vznesli jsme protest kvůli vlivu,
který na celé řízení
měla média.
Požádali jsme Evropský soud, aby to vyšetřil.
Aby prověřil naše obavy,
že způsob, jakým se vedla mediální kampaň,
měl zásadní vliv na to,
jak lidé vnímali proces se Schettinem.
Je pravda, že v přeživších to zůstane.
Máte to v sobě.
Říkáme si: "Je to deset let. Co se dá dělat?"
Mohli jsme v tu noc taky zemřít.
Celé ty roky se snažím jít kupředu.
Plavím se na lodích, snažím se poučit ze zkušeností,
zlepšit se,
chápat lidi.
Nejhorší zážitek v životě mě posílil.
Když slyším zvuk vrtulníku, často na to myslím.
Pro mě je to řinčení nádobí. To ve mně zůstalo.
Už se nelekám, ale když to slyším,
vzpomenu si na tu tragédii.
První rok a půl byl pro mě hrozně těžký.
Měla jsem oslabený imunitní systém.
Byla jsem pořád nemocná.
A psychicky jsem na tom byla velice špatně.
Ale uběhlo deset let, a vidím to s jistým odstupem.
Hlavně ty dvě ženy,
které nám věřily, a nepřežily to.
To je naprosto příšerný pocit.
Dělali jsme, co jsme mohli. Byli jsme s nimi skoro dvě hodiny
na palubě, krok za krokem jsme šli po lodi.
Povzbuzovali jsme je, rozptylovali jsme je.
Myslím, že jsme nemohli nic dělat.
Ale stejně máte pocit,
že jste selhali, když jste to nedokázali.
Někdy se stane hrozná tragédie,
a v tomhle případě...
To bylo strašné.
Ale vždycky je něco duchovního, co vám pomůže to překonat.
Všichni ti nešťastní lidé, včetně mě.
Kdyby byl jiný vítr,
loď mohla skončit daleko od ostrova
a kompletně by se potopila.
Kdyby se to stalo, počítali bychom přeživší,
ne oběti.
SPOLEČNOST COSTA ODMÍTLA POSKYTNOUT ROZHOVOR.
PÍSEMNĚ SE VYJÁDŘILA, ŽE LITUJE OBĚTÍ NA ŽIVOTECH.
NIKDO NECHTĚL KOMENTOVAT SOUDNÍ ŘÍZENÍ V ITÁLII.
MEZINÁRODNÍ LODNÍ ASOCIACE PO TÉTO TRAGÉDII
VYPRACOVALA NOVÉ BEZPEČNOSTNÍ PŘEDPISY,
KTERÉ JSOU PŘÍSNĚJŠÍ NEŽ MEZINÁRODNÍ KRITÉRIA.
BYLY ZREVIDOVÁNY I POSTUPY NA PALUBĚ,
VČETNĚ PRÁVA DŮSTOJNÍKŮ VYJADŘOVAT SE K MANÉVRŮM.
VĚNOVÁNO 32 OBĚTEM NEŠTĚSTÍ Z 13. LEDNA 2012
České titulky Barbora Knobová Iyuno-SDI Group 2022