Downloaded from YTS.MX
Nismo se brinuli. Brod ne može potonuti.
Težak prijenos!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bože! Pomislio sam da ćemo svi umrijeti.
Ljudi su plakali, brod se sve više naginjao.
Nekoliko minuta nakon udara znao je da brodu nema spasa.
Voda se i dalje penje.
Bio je uvjeren da će brod uploviti u luku.
Reci da je nestalo struje.
Već sam nas vidjela u moru. Rekla sam Sandri: "Molim te, ne tjeraj me na to."
U tom trenutku instinktivno se skakalo u čamac.
Slušajte, Schettino, možda ste se spasili od mora, ali jao vama.
Ukrcajte se, dovraga!
Iznad mene bilo je 10-20 cm zraka i pokušavao sam se održati u njemu.
Bili smo u beznadnoj situaciji, svjesni da nema izlaza.
Smrtno stradalih bilo je 32,
što se trebalo spriječiti jer se moglo spriječiti.
Otok Giglio, 14. siječnja 2012., 01.46
Halo?
Da? -Ovdje De Falco iz Livorna. Vi ste kapetan?
Da. Dobra večer, kapetane De Falco. - Recite mi svoje ime, molim vas.
Ovdje kapetan Schettino, kapetane.
Slušajte, Schettino. Na brodu su zarobljeni ljudi.
Idite čamcem za spašavanje pod pramac broda, zdesna.
Ondje su ljestve od užeta.
Ukrcajte se i recite mi koliko ljudi ima.
Jeste li razumjeli? Snimam ovaj razgovor, kapetane Schettino.
Kapetane, trenutačno je brod prevrnut.
Razumijem. Neki se spuštaju niz ove ljestve na pramcu.
Vi odite s druge strane broda
i recite mi ima li djece, žena ili ljudi kojima treba pomoć.
I recite mi točno koliko je kojih, jasno?
Slušajte, Schettino, možda ste se spasili od mora, ali jao vama.
Ukrcajte se, dovraga!
Moje je ime Gregorio De Falco.
Godine 2012. bio sam šef Odjela za operacije Obalne straže Livorna.
Koordinirao sam spasilačke operacije Costa Concordije
i komunicirao sa zapovjedništvom i kapetanom broda.
U tom sam telefonskom pozivu na sve načine pokušao zamoliti gospodina
da se vrati na dužnost.
Kapetane, zaboga... -Ništa zaboga! Smjesta se ukrcajte!
Koordiniram spašavanja... - Ma što koordinirate?
Ukrcajte se pa odande koordinirajte. Odbijate?
Ne, ne odbijam.
Ukrcajte se! To je naredba. Sad ja zapovijedam.
Ukrcajte se!
Jasno? -U redu, kapetane. Idem. - Smjesta.
Kapetan ne smije napustiti brod.
Zato sam mu rekao, iako onako grubo, da se vrati na brod.
Da se vratio na brod,
da se posvetio spašavanju ljudi,
bilo bi potpuno drukčije.
De Falcova naredba sad je ušla u kolektivno sjećanje cijelog svijeta,
ali to je bila neizvediva naredba,
koja je bila samo medijski zanimljiva,
koja je ostavila snažan dojam,
što je poslužilo stvaranju neprijateljskog stava prema Schettinu.
Mislim da je tada De Falco pravedno postupio prema Schettinu.
Nije bilo drugog načina. Možda je bio malo grub,
ali zapravo je bio vrlo precizan.
I mislim da je jedini tu večer visoko mahao talijanskom zastavom.
Jer Schettino nas je osramotio u svijetu.
Kapetane, prebrzo su vas razapeli?
I ja sam 13. siječnja dijelom umro.
Od prvih sati nakon brodoloma do završnih faza ovog suđenja
glava mi je bila na panju na suđenju koje je trebalo obuhvatiti
cijelu jednu tvrtku,
ali jedinog optuženika vidjelo je u meni.
Smatram da je Francesco Schettino bio žrtva vrlo snažnog medijskog pritiska.
Uzmite u obzir da se prvostupanjsko suđenje, makar i na simboličkoj razini,
odvilo u kazalištu.
Moje je ime Saverio Senese. Odvjetnik sam Francesca Schettina
u žalbenom postupku.
Nisam, dakle, imao priliku pratiti ga ni u istražnoj fazi
ni na prvostupanjskom suđenju.
Ja sam Francesco Verusio. Bio sam tužitelj u Grossetu 2012.
S kolegama sam pripremao suđenje da istražimo odgovornost za brodolom.
Ispitujući Schettina neposredno,
odavao mi je jasan osjećaj da nimalo nije bio svjestan što se zbilo.
Nije bio svjestan da je prepustio samima sebi 4200 putnika.
Mislio je samo na to kako sačuvati svoj imidž
prema ljudima i tvrtki.
Concordia? Bila je kao iz sna. Bio sam na još nekoliko krstarenja nakon toga,
ali to je bio najljepši kruzer na kojem sam bio.
Veličina Costa Concordia ostavljala je snažan dojam i pomislili ste:
"Tjedan možda bude sjajan. Vidjet ćemo puno lijepih gradova sa super brodom.
Bolje ne može."
Zovem se Matthias Hanke i putovao sam na Costa Concordiji 2012.
S prijateljem Marcelom.
Ja sam Marcel Zuhn. To nam je bilo drugo krstarenje u životu.
Hvala vam što ste odabrali Costa Concordiju za svoj odmor na moru.
Želimo vam bezbrižnu plovidbu i sretno krstarenje. Hvala i dobro došli.
Prekrasna. Svijet za sebe, grad za sebe...
Cijelo kazalište, sve lijepo u drvu,
s golemim lusterima i divnim dizalima.
Nisam znala kamo gledati.
Tog poslijepodneva moj je sin bio s nama.
Rekao joj je:
"Nikada prije nisi nikamo išla, nadam se da sada nećeš potopiti brod."
U toj sobi krevet je bio namješten, kupaonica predivna,
mali dnevni boravak i prozor koji sam odmah otvorila...
Vidi se more... Zaljubila sam se u taj brod.
Zovem se Daniela Prestano
i ukrcala sam se na Costa Concordiju 13. siječnja 2012.
Kako bih sudjelovala na natjecanju frizera.
Zovem se Luigi Catalli
i ukrcao sam se na Costa Concordiju kao pratnja supruzi.
Usluga je bila savršena, kao i sve organizirane predstave.
Osoblje bara bilo je besprijekorno, uvijek je bilo ljubazno.
Sve u svemu bio je to uspješan odmor.
Proveli smo dan u Rimu, navečer se vratili na brod,
osvježili, otišli na večeru i htjeli
završiti tjedan u ugodnoj atmosferi bara u atriju,
a onda je sve krenulo kako je krenulo.
Dobra večer. -Dobra večer, kapetane.
Dobro. Pogledajte kojom brzinom moramo ići odavde do blizine Giglia.
Moramo obaviti samo jedno skretanje blizu Giglia. Skicirajmo to.
Da označim na karti, kapetane?
Pola milje? -Može. -Do luke?
Dovoljno je duboko.
Koliko nam treba da stignemo ako krenemo u 7?
Nekoliko sati.
Stižemo oko 9.30.
U redu. Vidimo se. -Vidimo se.
Vidimo se.
Skretanje je bilo predviđeno. Trebalo je biti tjedan dana prije,
ali to se iz raznih razloga nije dogodilo.
Te večeri, tijekom primopredaje, rečeno je
da je kurs malo izmijenjen kako bi se pozdravilo nekoga na otoku Gigliu.
Zovem se Stefano Iannelli i u vrijeme potonuća Costa Concordije bio sam
na zapovjednom mostu kao pomoćnik palube.
Skretanje je veoma stara praksa u plovidbi. Prolazi se duž obale,
što se odvijalo u antici kako bi se pozdravio neki grad ili spomenik.
Brod prolazi što bliže da ga svi vide. To je svojevrsna reklama.
Otišli smo na večeru u 18.30, sjeli i čekali naše suputnike iz Berlina.
Bili su imigranti njemačkog podrijetla iz sovjetskih republika.
U školi smo učili ruski. Pjevali smo zajedno ruske narodne pjesme.
Tako smo se zabavili već te večeri.
Da? -Kapetane, Ciro je.
Da? -Šest milja.
Šest milja? Dobro. U redu.
U 21.44 gotovo smo točno ispred obale Giglia.
21.44, dobro.
Zovem se Sandro Cinquini.
Više od 30 godina upravljam zdravstvenim odjelom Costa Crociere.
I proživio sam svu tragediju te noći 13. siječnja.
Čuo sam da su planirali približiti se Gigliu.
Bio sam u svojoj kabini i, dijelom iz znatiželje, provirio sam
oko 9-9.30
da vidim što ćemo vidjeti od Giglia.
Ali sve je bilo mračno pa sam se i ja zapitao kako to da prolazimo onuda.
Dobra večer. Bok, Francesco. Ne kasnim? Moram završiti smjenu.
Bok, Antonello. Čekat ćemo te. Neće nam otok pobjeći.
Dobro. -Imamo gotovo pola sata. - U redu.
Antonello, naš šef sale.
Drago mi je. -Također.
Dobro...
Schettino je želio pokazati da je dobar.
Pojedimo i idimo. -Te večeri Tievoli, šef sale, zamolio ga je
da prođu pokraj Giglia jer je te večeri Tievolijeva mama boravila ondje
i Tievoli ju je htio pozdraviti.
Zato se Schettino približio.
Tu je bila i Cemortan. Bilo je nježnosti između nje i Schettina.
Možda je Schettino to izveo i kako bi se pokazao Cemortan.
Dobra večer. -Dobra večer, kapetane.
Kojom brzinom plovimo?
15,5.
Ručno kormilarenje.
Potvrđujem, ručno kormilarenje!
Rusli je bio mornar stražar.
Tada je bio samo jedan mornar koji je ili stražario ili kormilario.
Ako bi trebalo ručno kormilariti, mornar bi zamijenio položaj,
isključio autopilot i ručno kormilario.
Sve druge naredbe išle bi izravno kormilaru.
278. Potvrdite.
278.
Na koliko smo?
285.
Schettino je uvijek govorio da se odlučio za ručno kormilarenje
uvjeren da je na velikoj udaljenosti od stijena. Uostalom,
praksa skretanja s kursa bila je vrlo česta
i bila je dogovorena s tvrtkom.
Zvao si Palomba, Antonello? - Ne još. -Zovi ga.
Schettino se popeo na zapovjedni most i naredio ručno kormilarenje.
Trebao je, među ostalim, kad je radio to, postaviti jednoga sa straže
na krilo broda,
trebao je slijediti pomorske karte, a on je ručno kormilario.
I dok je to radio, nazvao je Palomba, staroga kapetana kojeg je poznavao
i koji je trebao biti na Gigliu.
Da. Svakako.
Ne, tu je. Dat ću vam ga.
Mario je.
Kapetane Palombo, dobra večer.
Prolazimo pokraj Giglia.
Niste na Gigliu. U Grossetu ste?
Palombo tvrdi da je Schettino bio tehnički izvrstan kapetan,
ali pomalo arogantan prema posadi i svojim podređenima.
Kad bi nešto odlučio, ništa ga nije moglo pokolebati.
I da odemo na 0,3 ili 0,4, još smo na dovoljnoj dubini? -Na 290° smo.
U redu, shvaćam. Dakle, sigurno je.
Da, zviždat ćemo i pozdraviti sve.
U redu? Čujemo se poslije.
Ja preuzimam.
Kapetan preuzima zapovjedništvo.
Kad je preuzeo brod, već je bio skrenuo s kursa
i unatoč tomu časnici na zapovjednom mostu nisu ga obavijestili
o tome da je brod skrenuo s kursa.
Stoga se zaputio neupućen i neobaviješten prema hridinama.
Povećajmo na 16.
Zanemario je Canessin kurs i ručno je kormilario
brodom dugim 300 m na 16 čvorova bez kursa i bez...
Ručno kormilareći, kao da vozi gliser ili gumeni čamac.
To je ludost.
Usporite. Polako na 310. Polako.
310.
Kamo idemo? U luku?
Pa da.
Kapetan Schettino bio je vrlo strog.
Kad bi ušao na zapovjedni most, zavladala bi tišina. Ne nužno...
Strah, ali uvijek je bila u zraku neka napetost, autoritet.
Sada, nakon osam godina plovidbe, mogu reći da mi je najveća greška bila
što nisam podigao ruku i rekao: "Možda idemo prebrzo, kapetane.
Mogli smo se početi zaustavljati prije." Jer je brzina bila prevelika.
Znao sam što se događalo
pa mi je tužiteljstvo naložilo da surađujem u istrazi.
Pa smo u Grossetu tri mjeseca saslušali
sve sudionike, svjedoke, tvrtku, baš sve.
Kapetan je, prema članku 295 našeg Zakona o plovidbi, jedini odgovoran
za upravljanje brodom na moru.
Ali ako kapetan nije prisutan
ili pokazuje znakove neuračunljivosti,
drugi ga moraju zamijeniti.
Ali malo prije toga, 17. prosinca 2011.,
isplovili su iz Marseillea iako je puhao vjetar od 60-65 čvorova.
Odluku o isplovljavanju osporio je Ciro Ambrosio.
Kapetan je bio veoma ljut jer se na zapovjednom mostu sve snima.
To je tada navelo Ambrosija da ga u dokumentima negativno ocijeni.
Kapetan zapovijeda, a on je bio kapetan.
Ti časnici, a neki od njih bili su vrlo mladi,
nisu imali karakter ni naviku
raditi tako da slušaju naredbu kritički.
Jer nisu smjeli.
325.
315.
325!
325.
Bio sam smiren. Tu su bili sposobni časnici i iskusan kapetan.
Tako da nisam mogao ni zamisliti što će se dogoditi.
350.
340? -350!
350, inače ćemo završiti na hridinama!
A onda vidiš osobu za koju si siguran da je smirena da počinje
odavati pomalo znakove zabrinutosti,
povisi ton, sve znakove koji ti govore da možda nije sve u redu.
Desno 10!
Desno 10.
Desno 20!
Desno 20.
Desno!
Desno.
Zauzeti smo lijevo! Krma je zauzeta lijevo!
Zauzeta krma znači da krma nema mjesta. Nekako će o nešto udariti.
Lijeva strana 10!
Lijeva strana 10.
Lijeva, ne desna!
Kapetan je odmah zapovijedio da se krene u suprotnom smjeru.
Upravljate u suprotnom smjeru kako biste odmaknuli krmu od prepreke.
Kako se išlo brzo i brod je imao velik zamah, okrenuo se, ali ne dovoljno.
Lijeva strana 20!
Težak prijenos!
Kapetane, moramo naprijed ovuda! - Sasvim lijevo s krmom, kapetane!
Udarili smo u hridinu? Zatvorite pregrade na krmi!
Zatvorite nepropusne pregrade na krmi! Odmah!
Majko Božja, što sam učinio?
Oko 21.30 ušli smo u bar i najednom šok:
sve sa stola počelo je kliziti.
Da, bilo je potpuno nestvarno. Kao da vozim auto i naglo kočim.
Čula sam brum-brum-brum, zatim bum!
Pa još jednom bum!
A onda se cijeli brod okrenuo, pali su tanjuri. On mi je odmah rekao da odemo
jer je shvatio da nešto nije u redu.
Odjednom sam čuo škrip,
ali zvučalo je kao da je trup broda udario u pijesak.
Mislio sam da se previše približio Gigliu
i da je negdje dotaknuo dno.
Nisam mogao ni zamisliti da će otvoriti trup do te mjere.
Dok smo ležali i gledali TV, osjetili smo trzaj.
Pogledali smo se i pomislili: "Nismo valjda stigli? Nemoguće. Prerano je.
Trebamo stići tek ujutro."
I odmah se zavjesa nakrivila tako da se jasno vidjelo
da je brod bio nakrivljen od samog početka.
Zovem se Sandra Birnstiel i bila sam putnica na Costa Concordiji 2012.
Zovem se Bianca Ziggert i bila sam drugi put na Costa Concordiji 2012.
Tada smo razmislile o uputama na snimci,
a to je da se toplo odjenemo, ali da ipak ostanemo smirene.
Šetali smo zelenim lukobranom kad smo na obzoru ugledali
golem brod začuđujuće blizu, preblizu otoka.
Ja sam Giorgio Fanciulli.
U noći 13. siječnja 2012. Moji prijatelji i ja prvi smo vidjeli
kako se Costa Concordia približava otoku,
nekoliko sekundi nakon što je udarila u hridine.
Samo su skrenuli. -Onda je sigurno puno dalje. -Čekaj...
Obično se uvijek vide svjetla i bljeskalice fotoaparata s kopna.
Te noći, začudo, nije bilo svega toga.
I najednom su se ugasila sva svjetla.
Brod se stopio s mrakom na obzoru. Izgledao je kao duh.
Molimo vas, budite smireni. Obavijestit ćemo vas kad budemo znali više. Hvala.
Svjetla su ugašena.
Kad smo potrčali uz stube, svjetlo se ugasilo
i bio je mrkli mrak 20-30 s.
Tada su se začuli prvi krici. Naravno, neki su i pali.
A onda se svjetlo opet upalilo. Umirili smo se,
popeli se na palubu 8 i pogledali dolje s balkona...
I bilo je mjehurića. Mahnito su se stvarali, a nismo znali odakle.
Nismo bili zabrinuti, brod nije mogao potonuti.
Oglasilo se sve što se moglo oglasiti na zapovjednom mostu u takvoj nesreći.
Shvatio sam da smo se sudarili s nečim.
Nisam mogao ni zamisliti da bi moglo biti tako loše.
A pretpostavljam da ni moji kolege tada nisu odmah shvatili kolika je šteta.
Gdje je bio doticaj?
Na hridini i na površini vode.
Riješite nestanak struje.
Važno je da nema prodora vode.
Lijeva strana 10!
Lijeva strana 10.
Lijeva, ne desna!
Kormilar Rusli Bin slijedio je naredbe izdane
u situaciji apsolutne nužde pogrešno.
Odnosno sasvim suprotno.
Kad mu je Schettino naredio da ode 10° lijevo, otišao je 10° desno.
Prema Schettinu, da je ispravno slijedio njegove naredbe,
brod ne bi završio na hridinama.
Zapravo, dokazi pokazuju da bi, pri toj brzini,
brod ionako završio na hridini tako da...
Schettino nije imao dovoljno sredstava da si priušti odvjetnike
koji bi se suprotstavili moćnoj vojsci
stručnjaka i odvjetnika tužiteljstva. Imao je sreće
što je postojao taj profesor Neri, priznati stručnjak,
osoba koja je potpuno nepristrana,
koji je došao do jasnog zaključka.
Ovdje možemo vidjeti što se stvarno dogodilo, pravu evoluciju,
a ovdje vidimo što bi se dogodilo da je 12 sekundi prije udara u hridinu
kormilar skrenuo lijevo kako je Schettino naredio.
Vidite?
Hridina se okrzne i brod se udalji.
Čak i da jest dodirnuo brod, udar bi se dogodio dalje
i vjerojatno bi bilo pogođeno manje od pet odjeljaka.
Ručno kormilarenje.
Prije negoli je određen za kormilara, Rusli Bin radio je na održavanju
ili je bio domar.
Schettino je čak poslao e-mail kako bi upozorio na probleme
u vezi s nesposobnošću mnogih članova posade.
No rečeno mu je da je to tako i da mora nastaviti s njima.
Čak i da je kormilar poslušao naredbu,
da brod nije završio na hridini,
Schettino nije smio to izvesti.
Ali bilo bi zanimljivo ispitati kormilara.
Nismo mogli jer mu je bilo dopušteno pobjeći
i vratiti se u svoju zemlju. Nismo ga više uspjeli pronaći.
Pokreni pumpe!
Dizel za slučaj nužde!
Pokreni pumpu za slučaj nužde!
Upravitelju? -Da?
Je li ušla voda? -Puno, puno... Idem vidjeti.
Gdje? -U strojarnici.
Ima li je puno?
Ima, ne može se sići. Siđimo s druge strane.
Čim pokrenemo pumpe, javit ću ti.
Možda ovuda...
Kapetane, da upozorimo putnike?
Da, recimo da je nestalo struje.
Recite mi gdje ste, što se dogodilo.
U strojarnici sam, provjeravam.
Dame i gospodo, pozornost molim!
Zbog tehničkih problema nestalo je struje.
Ponavljam, zbog tehničkih problema nestalo je struje.
Nema razloga za paniku, ostanite mirni.
Naši tehničari već rješavanju problem. Hvala lijepa.
Odjednom se začula buka u hodniku.
Izašle smo i pitale stjuarda, ali ni on nije znao ništa. Bilo je vrlo kaotično.
Odlučile smo spakirati neke stvari i izaći.
Onda su prvi put objavili: "Nema razloga za brigu."
Ali prvo na bezbroj drugih jezika.
To nas je malo izluđivalo dok nije stigla poruka na njemačkom
da je crna kutija u kvaru i ništa novo nismo doznale.
Nismo znale što to znači za takav brod.
U povratku smo primijetili
da je brod čudno nagnut
i povrh svega gorjela su dva crvena svjetla na glavnoj palubi.
To znači da nitko ne upravlja brodom,
da brod nema pogona ni kormilara.
Govorite li španjolski?
Čemu prsluk za spašavanje ako je sve u redu?
Zašto ako je sve u redu?
Zašto?
Nikada se ne zna.
Kad se oglasio prvi alarm, otišao sam u bolnicu
i dok smo bili u sobici otvorenih vrata,
odjednom smo ugledali EKG kolica kako prolaze ispred.
Moja medicinska sestra, brže od mene, rekla je:
"Brod se naginje, provjerimo situaciju."
Zatim je stigla vijest da voda raste.
Srećom, već su počeli čistiti palube B i C, gdje je živjela posada.
Upravitelju, može li se pokrenuti barem jedan motor?
Još nismo ni sišli, kapetane!
Ne možemo ući u strojarnicu zdesna.
Voda prodire u radionicu.
Znači, tonemo? Ne razumijem...
Da.
Voda prodire u radionicu.
Kapetane, samo trenutak...
Ne možemo otići. Centrala za hitne slučajeve jest poplavljena.
Zanima me samo jedno: može li brod ploviti ili ne?
Inače se moram usidriti.
Brod ne može ploviti, glavna električna ploča jest poplavljena.
Nekoliko minuta nakon udara znao je
da brodu nema spasa, da tone.
A ti si na brodu koji će potonuti
i ne gledaš kako porinuti čamce za spašavanje i evakuirati brod,
navesti putnike da se iskrcaju?
Roberto, gadno sam pogriješio.
Previše sam se približio otoku Gigliu.
Kapetan Palombo rekao mi je da samo prođem.
Približio sam se i udario krmom u plićak.
Mrtav sam.
Ne govori mi ništa! Umirem!
Roberto Ferrarini bio je KKF, kako su ga zvali u tvrtki,
koordinator krize flote.
Ali bavio se problemima prve razine,
najviše onima koji su se ticali komercijalne strane broda.
Dakle, mogućim štrajkovima, problemima s osobljem,
čak i manjim neugodnostima, ali ničime što se ticalo sigurnosti putnika
ni opasnosti za okoliš.
Učinio sam to da udovoljim kapetanu.
Približio sam se, a onda smo naišli na tu malu hrid
i sada nemamo struje jer smo udarili krmom.
Prema propisu zapovjedništvo broda najprije mora obavijestiti i nadležne
i vlasnika.
Ako je vlasnik obaviješten, dužan je obavijestiti nas.
Ali nismo primili nijedan poziv od Coste.
Vjerojatno su mislili da situacija nije tako dramatična, ozbiljna
da bi morali obavijestiti nadležne.
Na ulazu sam!
Molim vas izvještaj o nepropusnim odjeljcima pod vodom.
Na brodu su dobro znali da brod tone
jer je časnik Iaccarino bio poslan da provjeri razmjere štete
i izvijestio je da su poplavljena najmanje tri susjedna odjeljka.
Na lijevoj smo strani, pod nagibom, voda dolazi do 1-1,5 m iznad palube 0.
Kriterij sigurnosti za te brodove jest da brod ostane plutati
ako su dva susjedna odjeljka poplavljena,
ali ako su tri, brod treba smatrati tonućim.
Potvrđujem da sada voda ne raste, nepropusna vrata se drže.
Na 1-1,5 m iznad palube 0 voda je s lijeve strane.
Dakle, Roberto, slušaj...
Ne tonemo, nećemo potonuti.
Uskoro ću baciti sidro pa ćemo se ovdje zaustaviti.
I morat ćemo pozvati tegljač da nas odveze.
Do određenog trenutka Schettino se nadao da će moći spasiti brod
sa svim putnicima i opremom.
Nije shvaćao koliko je situacija bila katastrofalna.
Kad je zatražio od Ferrarinija da mu pošalje tegljače i helikoptere,
bio je uvjeren da će brod stići u luku.
Postoje pomorska pravila.
Kada se dogodi ovakva nesreća, svatko ima jasno definiran zadatak.
Nitko nije učinio što je trebalo.
A posebno Schettino nije učinio ništa. Telefonirao je sa Ferrarinijem
i pokušao se nekako izvući.
To je za Schettina bilo stvarno neoprostivo.
Gdje je, dovraga, kapetan?
Karabinjeri.
Halo, karabinjeri? -Da.
Oprostite, kod kuće sam s prijateljima.
Prijateljičina majka nazvala nas je da pozovemo pomoć.
Na kruzeru su tvrtke Costa Crociere i brod je udario u nešto,
svi nose prsluke za spašavanje... Ne znam, komu moramo prijaviti?
Ne razumijem, što se dogodilo? - Pomozite!
Oko 22.00, mislim u 22.06,
stigao je poziv od karabinjera iz Prata.
Lučkoj kapetaniji Livorna prijavio je
da je jedna gospođa primila poruku od majke
s putničkoga broda na kojem je nestalo struje
da su predmeti padali sa stolova tijekom večere
i da su svi morali nositi nositi prsluke za spašavanje.
Operativni centar ubrzo je našao brod, nepokretan, uz obalu Giglia.
Brod je plovio prema Savoni, ali je pramac bio usmjeren prema jugu.
I već je to bilo vrlo čudno jer nam je govorilo da pluta na vjetru i struji
i da je vrlo blizu otoka i samim time u prilično opasnoj situaciji.
Costa Concordia? Ovdje obalna straža Porto Santo Stefano.
Čujete li me na kanalu 16?
Ovdje Costa Concordia, recite.
Dobra večer, Costa Concordia, imate li problema na brodu?
Reci mu da nam je nestalo struje.
Nestalo nam je struje, provjeravamo.
Trebate li pomoć ili želite zasad ostati na otoku Giglio?
Roberto? -Da, ostajemo ovdje da provjerimo nestanak struje.
A u čemu problem? Samo u agregatu?
Karabinjeri iz Prata primili su poziv od rođakinje putnice
koja kaže da joj je sve palo na glavu dok je jela.
Ne, negativno, nestalo je struje i samo ispitujemo stanje na brodu.
Koliko ste dugo bez struje?
Oko 20 minuta.
Dobro, obavještavajte nas o razvoju situacije.
Jasno smo čuli prvi poziv obalne straže Livorna
zapovjedništvu broda.
S kopna smo čuli vrisku, putnike koji su nosili prsluke za spašavanje,
jasno smo čuli sa zvučnika kako govore da ostanu smireni.
Sve to nije odgovaralo običnom nestanku struje.
Nazvao sam dežurni broj lučke kapetanije
da im objasnim
da ono što su im govorili s broda nije odgovaralo stvarnosti.
Brod je skrenuo samo Božjom rukom.
Brod bi se sav prevrnuo da ga vjetar nije gurnuo na hridine.
Umrlo bi 4200 ljudi.
Na brodu je zavladala panika.
Ljudi su bili užasnuti.
Postupali su po geslu "spašavaj se tko može!"
Te smo noći imali stvarno puno sreće
što je Costa Concordia na kraju plutala prema otoku Giglio
i zaustavila se ondje.
Inače bi to bila puno gora katastrofa.
Uvidio je opasnost i rekao: "Idemo gore. Vidio sam prsluk za spašavanje."
Pa smo hodali osam katova.
Ali, uznemireni, nismo se mogli sjetiti broja sobe.
Tek nakon dugo vremena smo je našli.
Nisu nam ništa rekli. -Ne. Spakirale smo još nešto za sebe
i, naravno, nosile smo prsluke za spašavanje.
U restoranu je sve bučilo i grmilo. Čula sam zveket posuđa još dugo nakon.
Bilo je i razbijenog stakla posvuda. Toliko da se nije moglo hodati.
Izvedimo posadu odavde, a i putnike.
Zašto mi se Ferrarini ne javlja?
Zatim smo se vratili dolje. Sve je više ljudi dolazilo u prslucima
i sjeli su ondje, neki su plakali, neki vrištali.
Mnogi su već bili u redu na kontrolnoj stanici,
ali nije se moglo onamo
i odlučili smo otići po svoje prsluke za spašavanje.
Na brodu je bilo i puno djece, najmlađih Talijana i majki.
Tada su nam rekli da idemo naprijed pa onda natrag.
Nije bilo više uputa pa smo odlučile
najprije izaći da vidimo gdje smo.
Pokrenuli ste koju pumpu?
Ne? Ne možemo ispraviti nagib?
Bio sam na mnogim brodovima u mornarici.
Zatim smo odmah otišli na četvrti kat gdje su bili čamci za spašavanje.
I počeo sam pripremati čamac jer vani još nije bilo nikoga.
Posada je bila toliko malobrojna
da mi je samo jedna došla pomoći s čamcem.
Svašta se događalo.
Ljudi su vrištali, krali ti prsluk jer nije bilo dovoljno za sve.
Slali bi nas po prsluke u kabine i umirivali nas.
Ljudi su vrištali, djeca plakala,
na podu je bila voda i ljudi su poklizavali.
Smirite se, zaboga!
Svi su se svađali, vidjelo se koliko je bilo ozbiljno
jer se brod sve više naginjao.
Ja sam Nada Sabatelli i te noći 2012. bila sam na Costa Concordiji.
Ja sam Valentina Grattagliano i još imam ulaznicu za kabinu.
Ja sam Giuseppe Miccoli, dovezao sam čamac za spašavanje do obale.
Otišli smo na onu stranu koja je već bila potonula.
Tada sam nazvao karabinjere
i rekli su mi da nazovem obalnu stražu, a ja ću: "Nećete ih vi zvati?"
Ali dali su mi broj i nazvao sam ih.
Rekli su: "Kažu da je zamračenje", a ja: "Radio sam na vojnim brodovima.
Zamračenje znači da je nestalo struje, ali brod je nagnut za 7-8°."
Rekli su: "Dobro, ionako smo već poslali tri broda za svaki slučaj."
Potkapetan, sumnjičavi Livornac, rekao mi je:
"Kapetane, oni ne govore istinu."
Ponovno kontaktiram sa zapovjedništvom i ovaj put Costa Concordia javlja mi
da nije samo nestalo struje
nego je i voda prodrla na brod.
Dakle, nije samo nestanak struje? Imate kvar?
Da, imamo kvar. Imamo kvar.
Želite li tegljač ili neku drugu pomoć? Ima li možda ozlijeđenih?
Dakle, tražimo tegljač u pomoć,
a svi putnici već nose prsluke za spašavanje.
Najprije sam u tom trenutku svakako malo osjetio strah.
Amerikanci kažu da se cijeli život pripremate za masovna spašavanja,
moleći se da se to nikada ne dogodi
jer u takvim situacijama uvijek postoji cijena koju treba platiti.
Cijena su ljudski životi.
Tada je patrolni čamac financijske policije bio blizu mjesta događaja
i ondje smo ga uzeli.
Da, kapetane, pridružit ćemo vam se za koji trenutak.
Čim su ugledali Concordiju, javili su da je brod nasukan
krmom na hridini.
Javili su i da je desno sidro bačeno.
To znači da je brod mogao spustiti čamce za spašavanje.
Zašto ne spuste čamce za spašavanje?
Potvrdno, voda dopire do dizala na krmi.
Visoka je metar! Ulazi kroz protupožarna vrata!
Dakle, Roberto, ovdje je veoma loše.
Ne još, ne još.
Bilo je oko 22.30,
a na brodu nije bilo ni poziva upomoć ni opće uzbune,
ni, jasno, zapovijedi o napuštanju broda.
Posada je stajala ispred ulaza u čamce i nije puštala ljude u njih.
Naprotiv, netko od njih rekao je ljudima
da odu u svoje kabine i da ne paničare.
U ime našega kapetana molimo vas da se vratite u svoje kabine
ili, ako želite, da ostanete u salonima.
Sve je pod kontrolom, u redu?
Kapetane, putnici idu prema čamcima.
Moramo podići opću uzbunu.
Čekaj.
Mnogi od njih predlagali su da podignu opću uzbunu,
a on je htio da se pričeka.
Do kraja je pokušavao pronaći način da se izvuče iz toga
iako je znao da brod tone.
Moramo napustiti brod!
Odlazite, odlazite!
Napuštam brod.
Dobro, ali daj da nazovem Ferrarinija nakratko.
Roberto, sve nam je u kvaru.
Na 0,2 sam od otoka.
Dame i gospodo, pozornost molim!
Idite na svoja sastajališta kod kontrolne stanice na palubi 4,
s prslucima za spašavanje, i slijedite uputa našeg osoblja...
Roberto, razgovarao sam s hostesama koje sada objavljuju, smiruju ljude.
Blizu otoka smo.
Kada smo došli na palubu 4, sve je bilo puno ljudi.
A onda su se odigrale scene neljudskosti.
Ljudi su trčali, vrištali, gurali se,
muškarci su išli prije žena i djece.
Ne svi. Ne bih demonizirao nikoga jer situacija je bila iznimna,
ali bilo je strašno gledati da se svatko bori za sebe,
s tim da su uvjeti na palubi 4 već bili užasni.
Costa Concordia, jeste li u nevolji ili ne?
Što da kažem, kapetane?
Reci mu da upravo proglašavamo izvanredno stanje.
Da, upravo proglašavamo izvanredno stanje.
Napokon proglašavaju izvanredno stanje na moj zahtjev.
Da smo čekali, kasnili bismo sa spašavanjima.
Usmjerio je svoj brod prema hridinama brzinom od 17 čvorova.
Nemojmo se šaliti, za to nema opravdanja, ali brod još pluta.
Na brodu je bilo 4000 ljudi.
Nije bilo dovoljno da isplovi 30-40-50 spasilačkih jedinica.
Ti ljudi moraju moći sići s broda.
Njihova je sudbina u rukama zapovjedništva na brodu.
Ako se zapovjedništvo ne uskladi sa spašavateljima izvana,
stroj neće raditi.
Moguće je pomisliti da se netko trenutačno pogubio,
ali ako nakon sat vremena ili dulje znaš
da će brod potonuti,
moraš gledati kako da izvučeš čamce za spašavanje
i spasiš sve putnike.
Nije ga uopće bilo briga.
Kad su stigle jasnije i sigurnije informacije,
Schettino je odmah oglasio opću uzbunu.
Nastojao je prvo prići što bliže kopnu
jer da je naredio da se napusti brod dok brod još plovi određenom brzinom,
čamci za spašavanje najvjerojatnije bi se prevrnuli,
imali bismo stotine mrtvih.
Taj aspekt trebalo je istražiti uz stručna mišljenja i simulacije.
Ja sam Mario Pellegrini.
Bio sam zamjenik načelnika općine otoka Giglio 13. siječnja 2012.
I sâm sam se upravo bio vratio s krstarenja u SAD-u.
I htio sam leći jer nisam spavao noć prije zbog druge vremenske zone.
Nazvao me maršal karabinjera otoka Giglio
i rekao mi da je uz obalu Giglio Porta brod u problemima
pa sam uzeo auto i odvezao se u Giglio Porto.
Čim sam skrenuo u zavoj prema istočnoj strani otoka,
nisam mogao vjerovati što vidim.
Na našoj stjenovitoj obali nalazio se golem jarko osvijetljen brod.
Vozio sam dalje znajući napamet put ili je moj auto znao bolje od mene,
ali nisam mogao skinuti pogled s broda.
Adrenalin je krenuo i umor je nestao u samo nekoliko trenutaka.
Parkirao sam auto u središtu trga.
Odmah sam sreo načelnika, stigao je koju minutu prije mene.
Zajedno smo pozvali sve suradnike,
otključali škole i pokrenuli cijeli otočni sustav za hitne slučajeve,
ali još nismo znali što se dogodilo.
Kad smo čuli sedam zvižduka za napuštanje broda, moj je partner rekao:
"Dosta". Zgrabio je dečka koji je bio ispred lanaca
i nije nam dao da dođemo do čamaca i rekao:
"Miči se, moramo proći jer ne možemo više ostati ovdje."
Nastao je potpuni kaos na tom dijelu palube.
Vidjeti te ljude koji su išli tamo-amo ne znajući više koji je njihov čamac
i bacali se na prvi čamac koji su pronašli, ako se nisu pokliznuli,
jer je paluba već bila nagnuta,
bilo je dramatično.
Pokušavao sam im reći da smo samo 100-200 m od Giglia.
Bio sam siguran da sam na otvorenom moru, nismo vidjeli otok ni pogledali
u tom smjeru, nego samo u pučinu.
Zašto se nitko nije sjetio smiriti putnike?
Dakle, ako spustimo čamce, mogu javiti da napuštamo brod? -Čekaj.
"Evakuiramo putnike na kopno."
Ponovi, "evakuiramo putnike na kopno".
Evakuiramo putnike svojim čamcima na kopno.
Nije mogao prihvatiti da kao kapetan mora svojim putnicima reći:
"Napustimo brod!" Za njega je to bila sramota.
Pun je sebe.
Nikada to ne bi učinio.
Tražio sam informacije i nisam ih dobio.
Kad sam se vratio, stajala je pokraj čamca. Svi su ostali ušli. I pitao sam
je što radi.
Rekla je da čeka mene. "Što čekaš! Uđi!"
Ušli smo i bilo je samo jedno slobodno mjesto.
Vozač je počeo gurati čamac jer budući da je brod bio ovdje,
a čamci ovdje,
bili su zaglavljeni na palubi ispod.
Pomaknuli smo ga njišući ga i odjednom...
Počeo je ići ovako i opet nas je vratio.
Bože! Pomislio sam da ćemo svi umrijeti.
Pasti s trećeg kata sa sto ljudi u čamcu za spašavanje
bilo bi kao udariti u beton. Svi bi poginuli.
Misleći da ću umrijeti, molila sam se.
Jasno, poslije se malo sramiš jer ti je zadnja misao bila...
Ionako te nitko nije poznavao. - Bila je posvećena samo Gospodinu.
Moram to iskreno reći.
Dolje nam je financijska policija svjetlom pokazala
da je na brodu pukotina
koja ih usisava unutra.
Bože! Nikada nisam vidio takvo što.
Prava posjekotina.
Kao od britvice.
Ponavljali su da treba ići naprijed jer ondje ima još čamaca,
a onda su opet rekli da ne treba, da ni ondje više nema čamaca.
Strah mi nije padao na pamet. Jednostavno smo funkcionirale.
Nisam vjerovala da se to stvarno događa.
Osoblje je nastojalo pripremiti čamce za spašavanje.
Prvo smo ih odvezali s vezova.
Tu su bili kuhar, konobar, osoblje.
Svi osim časnika.
Ja ih nisam vidio.
Što se nas tiče, što se mene tiče, svi su nas iznevjerili.
Moja je karijera kapetana gotova.
Brod se sudario u plićaku.
Sada sam povukao dobar potez.
Spašavam sve putnike i to je u redu.
Ne brinise, sve je pod kontrolom.
Kao časnik palube dobio sam zadatak voditi tim Tango India
koji je spašavao ozlijeđene.
Dakle, ubrzo nakon sudara napustio sam palubu kako bih potražio ozlijeđene.
Srećom, reagirao sam instinktivno. Dakle, adrenalin me držao
sve dok se nisam iskrcao.
Roberto, evakuiramo putnike na kopno.
Doteglili su nas gdje sam htio.
Bacio sam dva sidra blizu luke.
Krma je na dnu.
Brod se ne miče odavde, ne može se pomaknuti.
Što da kažem novinarima?
Ovdje Lučka kapetanija Livorna. Recite, molim vas,
koliko se putnika još mora iskrcati?
Mislim da smo ih gotovo sve evakuirali. -Približno?
Zanima mornaričku jedinicu koja organizira iskrcavanje.
200-300. -200-300 među kojima su osoblje i putnici.
Svi će napustiti brod ili neki ostaju?
Ostat ću ja jer smo blizu obale.
Mislim da smo trenutačno u plitkoj vodi
i da bi se trebao prestati naginjati. Ne bi se trebao više naginjati.
Dakle, na brodu ostajete samo vi ili još netko?
Mislim da samo ja ostajem. - Samo vi? U redu, kapetane.
Uzmite dokumente i pođite sa mnom na palubu 4.
Napuštanje zapovjednog mosta...
Nisam to rekao. Pođite sa mnom.
Schettino je kao kapetan broda morao ostati na zapovjednom mostu.
Nije smio šetati.
Zadatak mu je bio ostati na zapovjednom mostu i odande upravljati
svim operacijama do kraja i trebao se zadnji iskrcati.
Vidjeli smo čamce za spašavanje kako silaze s ovog velikog broda.
S prvoga koji je stigao u luku načelnik i ja počeli smo iskrcavati
putnike i pitali smo ih za novosti, ali nitko nam nije odgovorio.
Rekao sam: "Šefe, možda bi bilo bolje da se ukrcam."
a on je prihvatio kimajući glavom.
Putem sam začuđeno gledao u taj brod.
Što smo bili bliže, to je postajao veći i strašniji
jer je izgledao kao da će svakog trenutka pasti na tebe.
Zaustavili smo se kraj pramca, gdje su bile ljestve od užeta.
Bilo je vrlo teško popeti se.
Na brodu sam tražio časnika.
Htio sam na palubu, ali hodao sam po brodu 20-ak minuta i nikoga nisam sreo.
Kad sam se vratio dolje na desnu stranu,
bilo je i starijih osoba kojima je trebalo pomoći ući u čamce
koji su se približavali brodu.
Svi su ti ljudi dolazili s druge strane broda.
I tada sam pomislio da moram i ja otići na drugu stranu broda
da ih odvedem na desnu stranu.
U jednom su trenutku prestali spuštati čamce da se ne naslone na nagnuti trup.
Tada je sve trebalo odvesti na drugu stranu
jer su već bili vrlo blizu vode.
Još se miče? -Da, miče se.
Kad su spustili sve čamce, bacili su bove koje se prvo moraju same napuhati,
a tu je i rupica gdje prvo morate ući u vodu, a zatim puzati.
Rekla sam Sandri: "Molim te, ne tjeraj me na to. Ne mogu.
Pričekajmo da možemo ući u vodu, bez skakanja."
Jer nismo znale što je dolje pa smo dugo čekale.
Iskreno, vidjela sam nas u vodi, a onda se vratio čamac.
I dovezao se vrlo blizu broda i uspjele smo ući a da ne smočimo noge.
Pazite! -Pazite, pazite...
Možda je bila gotovo ponoć ili nakon ponoći.
Tada je došao jedan brod i nagib se vrlo brzo promijenio.
I u trenu smo skočili na brod.
Skočili smo Salvatore, kapetan Schettino i ja.
Na krovu broda vidio sam da je kapetan sa mnom.
I ubrzo je nakon toga paluba 3 poplavila. Dakle...
S te se strane više ne bi moglo ukrcati.
Ako bi tko ostao na toj palubi u tom trenutku, potonuo bi.
Bio bi u vodi s usisnim vrtlozima koji su se mogli stvoriti...
Mogao se spasiti ili se ne spasiti.
Tada je instinkt za preživljavanje upućivao samo na skok na brod.
Mogu reći da sam imao puno sreće
jer čim sam kročio na palubu 4, s lijeve strane,
brod se počeo prevrtati.
Tu se treći put nagnuo i bilo je dramatično
jer je treći nagib značio da je paluba s druge strane pod vodom.
Zvuk vode bio je užasan.
Dolazio je s golemom snagom.
Strah je obuzeo sve.
Gotovo smo stigli na drugu stranu
kada se brod još jednom snažno zatresao i voda je krenula prema nama.
Voda je prodirala i nastala je panika: "Natrag, natrag..."
Dvije starice držale su se za ruke. Vukli smo ih i gurali, ali bezuspješno,
pa smo i Marcel i ja klizili sve do dizala.
I kad je voda bila do struka, otvorila su se vrata dizala.
Bilo je posve iskrivljeno.
Začuo se kratak, žestok vrisak jedne od dviju žena.
Tada su nestale.
Nisu imale šanse. Sve koji su bili blizu nas, a nisu se držali za nešto,
odnijela je voda.
Mislim da nije bilo više preživjelih.
Stajao sam uz tu ženu. Stiskala me i govorila: "Ne želim umrijeti."
Rekao sam joj: "Imate prsluk za spašavanje. Glava je uvijek iznad vode.
Ne morate se bojati."
Da, ali u dizalu...
Odnosno u oknu dizala...
Nije išlo.
Nismo znali što dalje.
Druga strana više nije bila dostupna jer je bila predaleko.
Na strani s koje smo došli voda je rasla sve više.
I, jasno, uhvatila nas je panika.
Bili smo u bezizlaznoj situaciji
te smo bili svjesni da se ne možemo izvući.
U jednom trenutku brod se prestao kretati.
Zatim se, začudo, svjetlo vratilo. Bilo je to svjetlo punog mjeseca.
Na toj palubi bilo nas je možda stotinjak.
Bila je nevjerojatna gužva, vidio sam obitelji s djecom.
Svi su htjeli gore. Rekao sam: "Vi ste životinje.
Prvo žene i djeca. Ne budite zvijeri."
Tada iza sebe čujem glas koji je, za razliku od mene, zračio spokojem:
"Ne budite takvi prema njima. Samo se boje."
Okrenem se i vidim gospodina od 60-ak godina,
malo debeljuškastog, s bradom, dva velika oka i širokim osmijehom.
Bila je panika, a kada zavlada panika, ne vlada razum...
I to te nauče, ne možeš, kako smo vidjeli s kapetanom
koji je izgubio kontrolu...
Ne možeš znati kako će čovjek reagirati u panici
makar bio spreman biti kapetan broda.
Čak se i on uspaničio.
Zovem se Roberto Galli.
Godine 2012. bio sam zapovjednik policije otoka Giglia.
I prvi sam sreo Francesca Schettina u noći brodoloma.
Uspjeli smo doći do hridina točno ispred Concordije.
Svi su se ljudi ondje bacili u more. Jedan je bio ozlijeđen.
Bila je i jedna osoba s invaliditetom.
Svi su se stisnuli da stvore malo topline
jer, iako je večer bila prekrasna, bio je 13. siječnja.
Taj sam put naišao na pet-šest ljudi.
Jedan od njih rekao mi je da su oni časnici broda
i da je gospodin koji telefonira kapetan Schettino.
Otišao sam do kapetana, predstavio se i rekao mu:
"Kapetane, mogu vas odvesti do luke i odande vas vratiti na brod."
Nije izgledao mokro. Dakle, nije pao u more,
dok su svi ostali časnici bili mokri.
Kapetan mi je rekao: "Ne, moram ostati ovdje voditi evakuaciju broda."
Malo iznenađen, rekao sam mu: "Ne možete ništa voditi odavde."
Časnik ga je pitao zašto ne ode u luku pa da se vrati,
ali on je ostao pri svome i nisam ga uspio navesti da se predomisli.
Ovdje De Falco iz Livorna, trebao bih kapetana.
Da, dobra večer, kapetane De Falco. -Slušajte, Schettino.
Na brodu su zarobljeni ljudi.
Idite čamcem za spašavanje pod pramac broda, zdesna.
Mislim da kapetan Schettino tada još nije bio shvatio
što se stvarno dogodilo.
Još se nije bio pomirio s golemom štetom, tragedijom
koju je proživljavao.
Ovdje koordiniram spašavanja. - Što koordinirate odande?
Samim time što je rekao da mora ondje voditi akcije spašavanja
kada se tada ništa nije moglo učiniti,
pokazuje u kakvom je osoba stanju.
Tada se odvio poznati telefonski razgovor s kapetanom De Falcom.
Ukrcajte se, dovraga!
Kapetane, zaboga... -Ništa zaboga! Smjesta se ukrcajte!
Ukrcajte se! -U redu, kapetane. Idem. -Idite! Smjesta!
Schettino mi je rekao: "S hridine bio sam u stalnom kontaktu
s lučkom kapetanijom i nadležnim tijelima
i nekako koordinirao sve akcije spašavanja,
predlagao s koje strane i kako intervenirati, gdje su brodolomci...
A onda je ispričao i kako je u mraku vidio
jedan čamac sa svjetiljkom koji mu je davao signale
i pitao ih je hoće li mu pomoći da se vrati na brod.
Zovem se Massimo Bancalà.
12. siječnja 2012. bio sam na motornom brodu Aegilium.
Spasili smo 80 brodolomaca sa splava za spašavanje.
Zatim su me poslali u čamac za spašavanje u more da odem provjeriti
ima li preživjelih ili ljudi u nevolji na desnoj strani Costa Concordije.
I ondje, na desnoj strani, vidjeli smo dvoje ljudi
kako daju svjetlosne signale.
Prišli smo i jedan od njih bio je kapetan Schettino.
Ukrcao se na ovaj čamac
i kako su se približavali brodu,
nažalost, u čamac se počela ulijevati voda
pa je mornaru s obale naređeno da se vrati
i ne prati Schettina.
More je bilo valovito, brodovi su išli tamo-amo i stvarali dodatne valove
tako da smo dva puta završili u vodi i riskirali potonuće.
Mislim da se nikada ne bi mogao ukrcati jer su ljestve od užeta s lijeva bile
pune putnika koji su se iskrcavali.
Dakle, bilo bi teško vratiti se na brod.
Kapetan je bio vrlo šutljiv.
Osjećao se krivim jer je znao što se dogodilo.
I mislim da mu se nije svidjelo što se ne može vratiti na brod.
Schettino nije pobjegao
Nije bio kukavički kapetan koji je napustio brod,
ostao je ondje, zadnji napustio brod,
neposredno prije sigurne smrti.
I još se pokušao vratiti na brod, ali nije mogao, bio je odbijen.
Svi mi govore da smo mi iz tužiteljstva bili zlonamjerni prema njemu.
No sve istrage koje je trebalo obaviti obavili smo vrlo pažljivo.
Moglo se okriviti samo Schettina
za ono što se dogodilo
Bili smo jedini hotel otvoren te večeri
i imali smo dva gosta koji su već spavali.
Zovem se Paolo Fanciulli i vlasnik sam hotela Bahamas.
Te noći ugostili smo stotine brodolomaca,
a posljednji brodolomac bio je kapetan Schettino.
Vidjevši da će brod potonuti, odmah sam u hotelu upalio grijanje i sva svjetla.
Onda sam vidio plimu ljudi, odjevenih u narančasto,
jer su još nosili prsluke za spašavanje,
nitko ih nije htio skinuti.
Nije bilo veoma hladno, ali nosili smo samo majice jer je na brodu bilo vruće.
Ljudi je bilo posvuda.
Crkva je puna!
Crkva je bila puna, djeca u kupaćim kostimima, neka i bez cipela.
Ipak, nisi ništa ponio sa sobom.
Počeli su ulaziti u sobe, najmanje 30-40 odjednom, nagurani kao sardine.
Nisam više imao mjesta za njih,
ali oni su i dalje dolazili.
Hotel, ljekarna...
Otočani su davali svoje jakne, odjeću, bili su sjajni.
Dali smo im sve što smo imali, piće i sve, ali ubrzo je svega ponestalo.
Htjeli smo im dati nešto deka, ali nije ih bilo dovoljno
pa su skinuli zavjese da se pokriju,
uzeli su sve vrste pokrivala i odnijeli ih.
Nije bilo puno deka,
nekoliko dostupnih već je ponestalo kad smo stigli.
Ali sve u svemu, još si i sretan
jer čuješ da se neki još nisu iskrcali, neki...
Čulo se da je netko poginuo.
Na kraju više ne misliš na sebe.
On je bio s jedne strane, ja s druge, pa smo se još jednom brzo pogledali
i rekli: "Odsad svatko za sebe".
Nemoć koju smo tamo imali, smrtni strah koji se rodio u nama i nadvio nad nama,
naveo nas je, jasno, da odlučimo više ne obraćati pozornost na druge
jer nas dvojica to ionako nismo mogli.
Svatko neka radi svoje. I to je stvarno brutalno.
Prvo mi je voda bila do koljena pa do struka i onda sve viša,
a iznad mene bilo je 10-20 cm zraka i pokušavao sam se nekako održati.
I pomislio sam: "Zadrži dah i vidi gdje će te odvesti."
Zatim, u jednom trenutku, uhvatio sam se za rukohvat
i hodao sam hodnikom metar po metar kao na šipki.
Nakon 3-4 metra sasvim si slomljen.
Trajalo je beskrajno dugo sve dok u jednom trenutku
nisam stigao do palube.
Zatim sam zaronio i završio u restoranu.
Udario sam glavom u nešto i uspio se za nešto uhvatiti.
Popeo sam se i na trenutak bio sav na suhom.
Držao sam se za nadgrađe i penjao malo-pomalo
te napokon legao na vanjski pokrov.
Međutim, pri svakoj buci koju sam čuo,
pri svakom pokretu broda,
nekako sam se bojao da će Costa potpuno potonuti.
Nije bilo mogućnosti spašavanja, pružanja pomoći ni slično.
Stalno sam dozivao upomoć.
I u jednom trenutku čuo sam glas: "Gospodine, dođite, tu je izlaz!"
Vidio sam dvoje ljudi i otplivao onamo.
Zadnjim su me snagama pokušavali izvući iz vode
pa smo otpuzali nekamo duž okna.
Da, i vidjelo se nebo kroz okno.
Ali na njega se nije moglo popeti jer je bio od nehrđajućeg čelika.
I odjednom je netko provirio iz rupe.
Vidjeli smo ljude kako zapomažu u oknima,
odakle sam prije čuo kako dolazi voda.
Odmah sam potražio uže.
I malo-pomalo izvukli smo najmanje devetero ljudi iz tog hodnika.
Bilo je strašno naporno.
Kad je izvukao zadnjeg dečka,
rekao je da je vidio kako plutaju u restoranu
tijela djeteta i odrasle osobe.
Zatim je netko od nas počeo uviđati razmjer tragedije
i rekao: "Tko zna koliko ih ima?"
Puzeći duž vanjskog trupa, ugledao sam ljestve od užeta.
Sišli smo niz ljestve jedan za drugim.
Na čamcu obalne straže vidio sam svjetla,
da je to otok.
I tu sam se zapitao zašto nam to nitko nije rekao.
Spustili smo niz ljestve stotinjak ljudi,
koje je zatim obalna straža primila na svoja plovila.
Te je noći bilo vrlo teško spustiti sve te ljude.
Prvo, bilo je sklisko od vlage.
Drugo, morali smo polako spuštati jedno po jedno.
Jer moglo se pokliznuti i pasti s 40-50 m visine.
Stoga nije bilo lako umiriti ljude
i pomoći im da prevladaju strah.
Oko pola pet stigao sam na otok.
Prvo sam vidio more prsluka za spašavanje.
Svi čamci za spašavanje bili su pretrpani.
Bili smo prepušteni sami sebi i samo me mučilo je li Matthias živ.
Na licima svih bio je neizreciv strah da se netko nije izvukao.
Jasno, i sâm sam se tako osjećao i samo sam gledao gdje je.
Kad sam ga vidio na molu,
bio sam presretan.
Bio sam tako sretan. Koljena su mi klecala.
Srušio sam se i čekao sjedeći do pristajanja
pa sam sišao s broda obalne straže.
Mislim da nikad u životu nisam tako plakao.
Da, to te pogodi.
A poslije, kada razmislite o svemu što se dogodilo
i, još gore, što se moglo dogoditi...
Da, svakako sam bio presretan što je obojici sve prošlo glatko,
što smo imali sreće.
Drugi nisu bili te sreće.
Oko 8-8.30-9 svi su otišli,
a onda je stigao kapetan Schettino.
Pitao me mogu li mu skuhati kavu s puno šećera.
Izgledao je vrlo iscrpljeno,
vrlo umorna, potištena lica.
Malo sam se ipak iznenadio jer kad je pogledao brod s prozora
ovdje na terasi,
rekao mi je: "Ona hridina nije bila označena."
Zvučalo je kao da se želi lišiti odgovornosti za ono što se dogodilo.
Imao sam gadan osjećaj jer sam shvatio
da je on na rubu psihičkog sloma.
Ali u isto vrijeme zračio je nekako arogantno
kad mi je onako rekao:
"Ona hridina nije bila označena."
Gotovo kao da je za to kriva hridina.
Schettino me zapanjio.
Bio je vrlo samouvjeren i pun sebe, iskreno.
Katkad mi ga je čak bilo malo žao,
ali moram reći da je njegova odgovornost bila toliko očita
da mi nije jasno kako se može kriti iza drugih pretpostavki
za koje je smatrao da bi mogle proći.
Schettino se na tisuću načina pokušavao izvući iz situacije u kojoj se našao.
Mislim da je Francesco Schettino bio žrtva nevjerojatnog medijskog pritiska
koji ga je odmah svijetu prikazao kao kukavnog i nesposobnog kapetana
koji je nakon brodoloma napustio svoju posadu i putnike
ne obavivši svoju zakonsku dužnost.
Suci su bili dobri,
ali mislim da su ostali pod utjecajem
one prvotne konstrukcije žrtvenog jarca
koju je nametnuo svjetski tisak.
Osuđuje se na ukupnu kaznu od 16 godina zatvora,
bezuvjetno, i mora platiti troškove postupka.
Jasno se sjećam da smo tada osudili 12-13 ljudi.
Svi su se, osim Schettina, nagodili za skraćenu kaznu.
Schettinu je kazna mogla biti skraćena za najmanje trećinu.
Hoću reći, nije mi jasno zašto je htio suđenje.
Mislio je da bi mogao biti oslobođen krivnje?
Nikada nije priznao da je pogriješio.
Na kraju je čak rekao da nije istina da je napustio brod.
Obratili smo se Europskom sudu pravde.
Požalili smo se na utjecaj koji su tijekom cijelog suđenja imali
mediji i zatražili smo od Europskog suda da provjeri
je li, doista, kako se bojimo, postojao
snažan utjecaj medija,
što je bio lajtmotiv cijelog suđenja Schettinu.
Istina je da ako se spasiš, poneseš nešto sa sobom. Tako je.
Dandanas kažemo: "Prošlo je 10 godina, što smo još učinili od tada?"
Jer mogli smo umrijeti taj dan.
Uvijek sam se vraćao tom iskustvu svih godina provedenih na moru
kako bih se usavršio, razumio ljude.
Najgore iskustvo u životu pomoglo mi je da odrastem.
Kad čujem helikopter i zveckanje posuđa, sjetim se svega.
To mi je ostalo u sjećanju.
Nije da me plaši, ali kad to čujem, podsjeća me na tu katastrofu.
Meni je prvih godinu i pol bilo vrlo teško i zbog oslabljenog imuniteta.
Sve je to ostavilo trag na meni i bila sam zaista psihički iscrpljena.
Ali sada, deset godina poslije, sve je stavljeno u perspektivu.
Budući da se dvije gospođe koje su nam bile povjerene nisu izvukle,
osjećali smo se veoma loše.
Dali smo sve od sebe, proveli smo skoro dva sata na brodu s njima,
hodajući brodom korak po korak,
ohrabrujući ih, razgovarajući s njima.
Mislim da nismo mogli ništa drukčije,
ali ipak imate osjećaj da ste u nečemu podbacili i da niste dobro postupili.
Istina je da su tragedije katkad velike, kao u ovom slučaju.
Bila je velika.
Ali uvijek nešto božanstveno pomaže
svim tim nesretnicima. Uključujući mene.
Da je vjetar puhao drukčije,
brod bi bio daleko od otoka
i potonuo bi ondje.
Tada bismo brojili preživjele, a ne mrtve.
Kruzerska tvrtka Costa Crociere odbila je dati izjavu i nakon više molbi.
U pisanom priopćenju izrazili su solidarnost sa žrtvama katastrofe.
Nije bilo komentara o sudskom postupku izvršenom u Italiji.
Nakon katastrofe s međunarodnom udrugom kruzera razvili su paket mjera opreza
koje nadilaze međunarodne zahtjeve.
Revidirani su i postupci na brodu,
uključujući predaju zapovjedništva časnicima u svim postupcima.
U spomen na 32 žrtve brodoloma Costa Concordije 13. siječnja 2012.
MEDIATRANSLATIONS