Downloaded from YTS.MX
Nem aggódtunk. A hajó nem süllyedhet el.
Erősen balra!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Istenem! Akkor már azt mondtam: "mind meghalunk."
Az emberek sírtak, a hajó egyre jobban megdőlt...
Néhány perccel az ütközés után már tudta, hogy a hajó odaveszett.
Igen. A víz egyre magasabb.
Biztos volt abban, hogy a hajó eljut a kikötőbe.
Mondja azt, hogy áramszünet volt!
Már a vízbe képzeltem magunkat.
Így szóltam Sandrához: "Kérlek, Sandra, ne csináld ezt!"
Abban a pillanatban az ösztöneim azt súgták, ugorjak a mentőcsónakba.
Schettino! A tengertől talán megmenekült,
de én teljesen tönkreteszem. Húzzon fel a hajóra!
10-20 centi levegő lehetett felettem,
és megpróbáltam a légbuborékban maradni.
Olyan kilátástalan helyzetbe kerültünk,
amiből tudtuk, hogy nincs kiút.
Harminckét ember halt meg.
Ezt el kellett volna kerülni, ugyanis el lehetett volna kerülni.
COSTA CONCORDIA: EGY KATASZTRÓFA TÖRTÉNETE
- Halló! - Igen?
De Falco vagyok Livornóból. A kapitánnyal beszélek?
Igen. Jó estét, De Falco parancsnok!
Megmondaná a nevét, kérem?
Schettino kapitány vagyok, parancsnok.
Figyeljen, Schettino! Emberek rekedtek a fedélzeten.
Menjen a hajóorr jobb oldalához!
Van ott egy kötélhágcsó.
Másszon fel a hágcsón a fedélzetre, és mondja el, hány embert lát!
Értette? Felveszem ezt a beszélgetést, Schettino kapitány.
Parancsnok! Ebben a pillanatban...
a hajó megdőlt.
Tudom. Az emberek a hágcsón másznak le a hajóorrnál.
Másszon fel azon a hágcsón!
Menjen fel a hajóra, és mondja el, lát-e gyerekeket,
nőket, vagy bárkit, aki segítségre szorul!
És mondja el, pontosan hány ilyen embert lát!
Világos?
Schettino! A tengertől talán megmenekült,
de én csúnyán elbánok magával, teljesen tönkreteszem.
Húzzon már fel a hajóra!
A nevem Gregorio De Falco.
2016-ban én voltam a livornói kikötői hatóság vezetője.
Én koordináltam a Costa Concordia mentési műveleteit,
és tartottam kapcsolatot a hajóparancsnokkal és a kapitánnyal.
A telefonhívás során mindent megtettem,
hogy rávegyem azt az embert arra, hogy teljesítse a kötelességét.
- Parancsnok, kérem! - Kérem, menjen fel a fedélzetre!
Innen koordinálom a mentést.
Mit koordinál onnan?
Menjen a fedélzetre! Koordinálja onnan a mentést!
- Megtagadja? - Nem. Nem tagadom meg.
Menjen a fedélzetre! Ez parancs!
Most én irányítok. Menjen a fedélzetre! Megértette?
- Máris megyek. - Menjen már!
A kapitány nem hagyhatja el a hajót.
Ezért szóltam rá keményen, hogy menjen vissza a fedélzetre.
Ha visszament volna,
és elkötelezte volna magát az utasok megmentése mellett,
máshogy alakultak volna a dolgok.
De Falco parancsát ma már az egész világon ismerik,
azonban az lehetetlen parancs volt, ami csakis a sajtónak szólt.
Lenyűgözte az embereket.
Felhergelte őket Schettino ellen.
Szerintem De Falco akkor jól tette,
hogy olyan kemény volt.
Nem tehetett mást.
Lehet, hogy kemény volt, de valójában
De Falco igazán felkészült volt,
és szerintem ő volt az egyetlen aznap este,
akire büszke lehet Olaszország.
Ugyanis Schettino nem tüntetett fel minket jó színben.
Kapitány! Elhamarkodottan hurcolták meg?
Azon a január 13-án bizonyos értelemben én is meghaltam.
A hajótörést követő első óráktól kezdve
egészen a büntetőper lezárultáig
engem ajánlottak fel áldozatul
egy perben, aminek az egész társaságot kellett volna érintenie,
mégis én voltam az egyedüli vádlott.
Úgy gondolom, hogy Francesco Schettino
egy könyörtelen médiakampány áldozatává vált.
Ne feledjük, hogy a tárgyalás elsőfokú ülését
véletlenül és meglehetősen jelképesen egy színházban tartották!
Saverio Senese vagyok, Francesco Schettino védőügyvédje
a fellebbezési eljárás során.
Tehát nem képviselhettem őt a nyomozás,
illetve az elsőfokú tárgyalás során.
Francesco Verusio vagyok.
Ügyész voltam Grossetóban 2012-ben,
és több kollégáimmal együtt
mi készítettük elő az ügyet, hogy a hajótörés ügyében
kiderüljön, ki a felelős.
Amikor először hallgattam ki Schettinót, úgy tűnt,
mintha nem fogta volna fel, mi is történt valójában.
Nem volt tisztában azzal, hogy 4200 utast hagyott magára.
Csak arra gondolt, hogy megóvja a jó hírét
az emberektől és a cégtől.
A Concordia egy álom.
Legalábbis nekem az volt. Jártam pár hajóúton,
de ez volt a legszebb tengerjáró hajó, amin valaha utaztam.
Amikor megláttuk a Costa Concordiát, ezt a hatalmas hajót,
teljesen lenyűgözött, és úgy gondoltuk, remek hét lesz.
Sok szép városba ellátogathatunk ezzel a szuper hajóval.
Ennél jobb nem is történhetett volna velünk.
Matthias Hankénak hívnak, és 2012-ben
a Costa Concordián utaztam Marcel haverommal.
Marcel Zuhn vagyok, és mindkettőnknek az volt a második hajóútja.
Köszönjük, hogy a Costa Concordiát választották a tengeri nyaralásukhoz!
Kellemes utazást és csodás hajóutat kívánunk!
Üdvözöljük Önöket a fedélzeten!
Nagy tapsot kérek a kapitánynak, Francesco Schettinónak!
Csodálatos! Egy egész világ volt, egy város.
Olyan volt, mint egy fából készült szép, díszes színház.
Hatalmas csillárok, még a liftek is gyönyörűek voltak!
Bárhová néztünk, minden szép volt!
- Hol vagy? - Itt vagyok. A lifteknél.
A lifteknél? Hol?
A fiam kísért el minket aznap délután.
Így szólt az anyjához: "Anya!
Soha nem mész sehova. Ugye nem fogod elsüllyeszteni a hajót?"
- Nagyon süt a nap! - Nézd csak! Gyere ide!
A szobánkban szépen megágyaztak, a fürdőszoba csodaszép volt,
volt egy kis nappali is.
Egyből kinyitottam az ablakot,
megláttam a tengert, és beleszerettem a hajóba.
Gyere, és nézd meg!
Daniela Prestanónak hívnak,
és 2012. január 13-án szálltam fel a Costa Concordiára,
hogy részt vegyek egy fodrászversenyen.
Engem Luigi Catallinak hívnak,
és én is felszálltam a hajóra a feleségem kísérőjeként.
A kiszolgálás tökéletes volt. Az összes előadás tökéletes volt.
A fáradhatatlan felszolgálók mindig kedvesek voltak.
Minden szempontból sikeres nyaralás volt.
Rómában töltöttük a napot,
majd este visszatértünk a hajóra,
megmosakodtunk, megvacsoráztunk, majd kényelembe helyeztük magunkat
az átrium egyik bárjában.
Így telt a hetünk.
És aztán elkezdődött a dolog...
- Jó estét! - Jó estét, kapitány úr!
Rendben van.
Ellenőrizze, milyen sebességgel menjünk el Giglio mellett!
El kell hajóznunk Giglio mellett. Rendben.
Tervezzük meg az irányt!
- Felírjam a táblára, uram? - Igen.
- Fél mérföld, jó lesz? - Igen.
Jó? A kikötőtől? Ott elég mély a tenger.
Mennyi idő alatt érünk oda, ha hétkor indulunk?
Néhány óra alatt.
Nagyjából 21:30-ra.
Jó. Rendben van.
- Viszlát! - Viszlát!
A tisztelgést megtervezték.
Egy héttel korábban kellett volna megtennünk,
de különböző okok miatt nem került rá sor.
Ezért aznap este azt az információt kaptuk,
hogy kissé módosították az útvonalat,
hogy tiszteletünket tegyük Giglio szigeténél.
Stefano Iannellinek hívnak.
A Costa Concordia hajótörése során a parancsnoki fedélzeten voltam
fedélzeti tiszt gyakornokként.
A "tisztelgés" nagyon ősi hagyomány a hajózásban.
A hajó elhalad a part mentén.
Ez már az ókorban is szokás volt, hogy tisztelegjenek
egy város vagy egy emlékmű előtt.
A hajónak a parthoz minél közelebb kell haladnia,
hogy mindenki lássa.
Ez bizonyos értelemben reklám.
18:30-kor mentünk vacsorázni, elfoglaltuk a helyünket,
és vártuk az asztaltársainkat. Berlinben éltek,
és valamelyik szovjet köztársaságból emigráltak.
Oroszul tanultunk az iskolában,
így elénekeltünk együtt pár orosz népdalt.
Remekül szórakoztunk a vacsora alatt.
Egészségükre!
Santé, na zdorovie, cheers!
- Igen? - Kapitány! Itt Ciro.
- Igen? - Hat mérföld.
Hat mérföld. Rendben. Az jó.
21:44-re Giglióhoz érünk.
21:44-re. Rendben.
Sandro Cinquini vagyok.
A Costa Cruises főorvosa vagyok már 30 éve,
és szemtanúja voltam a tragédiának aznap este, január 13-án.
Hallottam, hogy a Giglio-sziget mellett akarnak elhaladni.
A kabinomban voltam,
és csak úgy kíváncsiságból kinéztem az ablakon
kilenc-fél tíz tájban.
Hogy megnézzem, mi látszik a Giglióból.
De koromsötét volt,
ezért azon töprengtem, miért megyünk egyáltalán arra.
Jó estét!
Szia, Francesco! Ugye nem késtem el? Be kell fejeznem a műszakot.
Szia, Antonello! Megvárunk. A sziget úgysem megy sehova.
- Rendben van. - Még van fél óra.
Antonello, a pincérünk.
- Örvendek! - Én is.
Nos...
Schettino meg akarta mutatni, milyen ügyes.
Fejezzük be, és menjünk!
Tievoli, a főpincér,
megkérte, hogy haladjanak el Giglio mellett aznap este,
mert Tievoli anyukája ott lakott, és Tievoli üdvözölni akarta őt.
Ezért ment olyan közel Schettino.
Aztán ott volt Cermotan kisasszony is. Románc szövődött kettejük között.
Meglehet, hogy Schettino a döntésével
le akarta nyűgözni Cermotan kisasszonyt.
Jó estét!
Jó estét, kapitány úr!
Mi az aktuális sebesség?
15,5 csomó.
Kézi kormányzás.
Vettem. Kézi kormányzás.
Rusli volt az őrszem.
Akkor épp ő volt az egyetlen.
Egy személy volt az őrszem és a kormányos is.
Ha úgy vélték, kézi kormányzásra kell váltani,
ez az őrszem pozíciót váltott, kikapcsolta az automata vezérlést,
a hajót a kormánnyal lehetett irányítani,
és közvetlenül a kormányos kapta a parancsokat.
278, megerősítve.
278.
Most mennyi?
285.
Schettino ragaszkodott ahhoz, hogy azért váltott kézi kormányzásra,
mert azt hitte, még nagyon messze van a szikláktól.
Elvégre a "tisztelgés" hagyománya
meglehetősen népszerű volt, és a vállalat is engedélyezte.
Felhívtad Palombót, Antonello?
Még nem.
Hívd csak fel!
Schettino felment a hídra, és így szólt: "kézi kormányzás".
Egy ilyen helyzetben inkább
őrszemet kellett volna állítania a fedélzetre,
hogy az figyelje a hajózási térképeket.
Ehelyett lényegében manuálisan hajózott.
Mindeközben felhívta egy ismerősét, Palombót, egy volt kapitányt,
aki elvileg épp Giglión volt.
Igen. Hogyne.
Nem. Itt van. Már adom is.
Mario az.
Palombo kapitány! Jó estét!
Most fogunk elhaladni Giglio mellett.
Épp nincs Giglión?
Grossetóban van.
Palombo szerint Schettino
gyakorlati szempontból jó kapitány volt,
de kissé arrogánsan bánt
a legénységével és a munkatársaival.
Vagy megszokták, vagy megszöktek.
Akkor is víz lesz alattunk, ha bemegyünk 0,3 vagy 0,4-re, ugye?
Most 290-en vagyunk.
Jó. Értem.
Akkor minden rendben.
Persze. Csinálunk egy kis felhajtást, és üdvözlünk mindenkit.
Rendben. Majd később beszélünk.
Átveszem a kormányzást.
A mester átveszi a kormányzást.
Amikor átvette a hajó irányítását, az már letért a pályáról,
ám a parancsnoki hídon tartózkodó tisztek
mégsem tájékoztatták őt arról, hogy a hajó letért a pályáról.
Így a tudtán kívül
a sziklák felé vezette a hajót.
Menjünk fel 16-ra!
Letért a pályáról, amit Canessa feltérképezett,
és 16 csomóval ment a 300 méteres hajóval
útvonal nélkül...
Kézi kormányzással. Mint egy motorcsónakkal.
Mit is mondhatnék? Mint egy tutajjal. Őrület.
Szép lassan menjünk 310-re!
- Lassan! - 310.
Hol menjünk át? A kikötő előtt?
Hát, igen.
Schettino kapitány nagyon szigorú volt.
Amikor a hídra lépett, mind elhallgattunk.
Nem igazán féltünk tőle,
de mindig feszült volt a hangulat, mert tekintélyt parancsoló ember volt.
Utólag visszagondolva, miután már nyolc éve hajózom,
a legnagyobb hiba az volt, hogy nem szóltunk.
Nem mondtuk, hogy: "Kapitány! Lehet, hogy túl gyorsan megyünk."
"Kapitány! Már lassítanunk kellene."
Mert nagyon gyorsan mentünk.
Tudtam, hogy mi történt, ezért az ügyészség felkért,
hogy működjek együtt a nyomozásban.
Ezért elmentem Grossetóba minden nap három hónapon át.
Kihallgattuk a koronatanúkat, a vállalat embereit, és mindenki mást.
A hajózási törvénykönyv 295. cikke értelmében a kapitány
végső felelősséggel tartozik a hajó útvonalának felügyeletéért,
azonban, ha a kapitány nincs jelen,
vagy valami okból alkalmatlannak tűnik,
nem képes a feladatra,
másoknak kell átvenniük a kapitány helyét.
Nemrégiben történt ilyesmi. 2011. december 17-én.
Amikor egy hajó elhagyta Marseille-t, miközben 60-65 csomós szél fújt,
a kihajózásról hozott döntést Ciro Ambrosio kétségbe vonta.
A hajó kapitányát ez nagyon felzaklatta,
ugyanis a hídon mindenről felvétel készül.
Ezért a helyzetért végül Ambrosiót tették felelőssé.
A kapitány a parancsnok. Ő irányít és parancsol.
A tiszteknek, akik többségében nagyon fiatalok voltak,
nem volt bátorságuk és tapasztalatuk ahhoz,
hogy együttműködjenek feletteseikkel. Nem volt merszük hozzá.
Mert nem volt szabad.
325.
315.
- 325. - 325.
325.
Nyugodt voltam.
Hozzáértő tisztek voltak körülöttem, és egy tapasztalt kapitány.
Ezért el sem tudtam képzelni, hogy ez történik majd.
350.
- 340. - 350.
350, különben a szikláknak megyünk!
De amikor megláttam, hogy azon, akinek magabiztosnak kéne lennie,
az aggodalom jelei mutatkoznak, felemeli a hangját,
arra gondoltam: "Várjunk csak! Nem arra haladunk, amerre kéne."
10 fokkal jobbra!
10 fokkal jobbra.
20 fokkal jobbra!
- 20 fokkal jobbra. - Élesen jobbra!
Élesen jobbra.
Elakadt a hajó bal oldala!
Akadály van a bal oldalon!
A hajótat nem tudott szabadon mozogni.
Bármerre is mozdul, neki fog menni valaminek.
- 10 fokkal balra! - 10 fokkal balra.
Balra, nem jobbra!
A kapitány parancsot adott az "ellensúlyozásra":
A hajóéval ellenkező irányba kormányzunk,
hogy a tat eltávolodjon az akadálytól.
Olyan gyorsan és nagy lendülettel haladt a hajó,
hogy eltávolodott, de nem eléggé.
20 fokkal balra!
Élesen balra!
Kapitány! Meg kell állnunk itt!
Megsérült a tat bal oldala!
Sziklának ütköztünk?
- Zárják be a hátsó vízálló ajtókat! - Zárják be a hátsó vízálló ajtókat!
Istenem! Mit tettem?
21:30 körül lehetett, és a bárban voltunk.
Egyszer csak megrázkódott a hajó,
és minden elkezdett lecsúszni az asztalról.
Igen. Megdöbbentő volt az egész.
Mintha autóvezetés közben hirtelen a fékre lépnénk.
Hová menjünk?
Nem. Jobb lesz, ha leülnek.
Berregő hangot hallottam, aztán egy puffanást, majd még egyet.
Aztán az egész hajó megpördült.
Leestek a tányérok. Ő rögtön azt mondta, húzzunk innen!
Mi mentünk ki elsőként. Tudta, hogy valami baj van.
Egyszer csak csikorgást hallottam.
Olyan hangja volt, mint a tőkesúlynak a homokban.
Úgy gondoltam, a hajó túl közel ment Giglióhoz,
és biztosan hozzáért a tengerfenékhez.
El sem tudtam képzelni,
milyen hatalmas hasadék keletkezett a hajón.
Anya! Menjünk!
Rázkódást éreztem.
Az ágyban fekve néztük a tévét, és megrázkódott a hajó.
Egymásra néztünk, és azt gondoltuk: máris megérkeztünk?
Az nem lehet. Túl korán van. Csak másnap reggelre kell odaérnünk.
Rögtön félrehúzódott a függöny, és tisztán látni lehetett,
hogy a hajó ferdén áll.
Sandra Birnstielnek hívnak,
és 2012-ben a Costa Concordián utaztam.
Bianca Ziggertnek hívnak,
és 2012-ben másodszor tartózkodtam a Costa Concordián.
Vártunk, és azon gondolkoztunk, amit a videóban elmondtak,
hogy fel kell öltözni melegen, és nyugodtnak kell maradni.
A zöld mólón sétáltunk, és amikor a horizont felé néztünk,
megláttunk egy hatalmas hajót,
ami túlságosan is közel volt a szigethez.
Giorgio Fanciullinak hívnak. 2012. január 13-án este
a barátaimmal mi láttuk meg elsőként,
hogy a Costa Concordia megközelíti a szigetet,
pár másodperccel azután, hogy nekiütközött a Scole-szikláknak.
- Ez valószínűleg megint tisztelgés. - Túl közel jött.
Általában látni lehetett a fényképezőgépek villanásait,
de aznap este nem volt semmi ilyesmi.
Majd hirtelen kialudt az összes fény,
és szem elől vesztettük a hajót a teljes sötétségben.
Úgy nézett ki, mint egy szellemhajó.
Kérem, őrizzék meg nyugalmukat, és tájékoztatjuk önöket,
amint lesz több információnk! Köszönöm a figyelmet!
Áramszünet.
Miközben mentünk fel a lépcsőn, kialudtak a lámpák,
és 20-30 másodpercig koromsötét volt.
Ekkor lehetett hallani az első sikolyokat.
Persze néhányan el is estek.
Aztán a vészüzemi generátorok visszakapcsolták a lámpákat.
Megnyugodtunk. Aztán a nyolcas fedélzeten
lenéztünk az erkélyünkről...
És buborékokat láttunk.
Rengeteg buborék jött fel. Nem találtunk rá magyarázatot.
Nem aggódtunk. A hajó nem süllyedhet el.
Minden sípolt.
Ami csak sípolni tudott a hídon ilyen helyzetben, sípolt is.
Rájöttem, hogy nekimentünk valaminek. Hogy összeütköztünk valamivel.
Nem hittem, hogy ennyire súlyos a helyzet.
Szerintem akkor még a kollégáim sem sejtették,
milyen súlyos a helyzet.
Minek mentünk neki?
Egy sziklának. Épphogy kilátszott.
Intézkedjen az áramszünet miatt!
A lényeg az, hogy ne jöjjön be a víz.
- 10 fokkal balra! - 10 fokkal balra.
Balra, nem jobbra!
A kormányos, Rusli Bin
rosszul követte a parancsokat,
amiket a vészhelyzetben kapott.
Teljesen az ellenkezőjét tette.
Schettino arra utasította, forduljon tíz fokkal balra,
de ő tíz fokkal jobbra fordult.
Schettino szerint ha ez az ember
megfelelően követte volna az utasításait,
a hajó nem a sziklákon kötött volna ki.
Azonban az előzetes tárgyalás során bebizonyosodott,
hogy ilyen sebességgel a hajó mindenképp nekiment volna a sziklának.
Schettinónak nem volt elég pénze ahhoz,
hogy olyan tanácsadókat alkalmazzon,
akik képesek lettek volna felvenni a harcot
az ügyészségi szakértők és tanácsadók hatalmas seregével.
Szerencséjére ott volt Neri professzor,
egy neves, elismert szakértő,
akinek elfogulatlanságához kétség nem fért.
Ő tisztázta a tényeket.
Itt láthatjuk, mi történt valójában. Az események tényleges menetét.
Itt látjuk, mi történt volna, ha 12 másodperccel az ütközés előtt
a kormányos balra fordult volna, ahogy Schettino utasította.
Látjátok?
A szikla közel volt, majd a hajó eltávolodott.
Ha hozzá is ért volna, csak a hajótat ütközött volna vele,
és kevesebb rekeszt érintett volna, nem mind az ötöt.
Kézi kormányzás.
Mielőtt kormányos lett, Rusli Bin karbantartóként dolgozott,
sőt, inkább hajóinasként.
Schettino még e-mailben is rámutatott arra,
hogy milyen gondokat okoz
a személyzet számos tagjának hozzá nem értése.
De azt a választ kapta, hogy ezzel kell beérnie.
Még ha a kormányos követte is volna a parancsot,
és a hajó nem ért volna a sziklához,
Schettinónak akkor sem így kellett volna eljárnia.
Érdekes lett volna kihallgatni a kormányost.
Erre azonban nem volt lehetőség, ugyanis a kormányosnak megengedték,
hogy eltűnjön, hazatérjen a hazájába.
Soha többé nem találtuk meg.
Indítsa be a generátort!
Hogy mondja?
A vészhelyzeti dízelt! Indítsa be a vészhelyzeti generátort!
- Parancsnok! - Igen?
Jött be víz?
Igen. Sok. Nem tudunk lemenni.
- Hova? - A gépházba.
- Sok a víz? - Igen. Nem tudunk lemenni.
Lemegyünk a másik irányból.
Egy pillanat! Beindítom a motorokat. Majd tájékoztatom.
Kapitány! Tájékoztassuk az utasokat?
Igen. Mondja azt, hogy áramszünet volt!
Mondja el, mi folyik ott! Hol van? Mi történt?
A gépházban vagyok. Körülnézek.
Hölgyeim és uraim! Figyelmet kérek!
Műszaki problémák miatt jelenleg áramszünet van.
Megismétlem. Műszaki problémák miatt jelenleg áramszünet van.
Semmi ok a pánikra. Őrizzék meg a nyugalmukat.
A technikusaink már dolgoznak a probléma megoldásán.
Megismétlem. Jelenleg áramszünet van,
de a technikusaink már dolgoznak a megoldáson. Köszönöm!
Hirtelen lármát hallottunk a folyosóról.
Kimentünk, hogy feltegyünk pár kérdést az inasnak,
de nem tudott semmit. Nagy volt a káosz.
Aztán úgy döntöttünk, összeszedünk pár holmit és kimegyünk.
Az első bejelentés az volt, hogy "Ne aggódjanak!"
De rengeteg különböző nyelven mondták be.
Majd beleőrültünk, mire a némethez értek,
és akkor azt mondták, a fekete doboz meghibásodott.
Ettől nem lettünk okosabbak.
Nem tudtuk, mit jelent ez egy ilyen hajón.
Miközben visszafelé sétáltunk,
észrevettük, hogy a hajó furcsán megdőlt.
Ráadásul két lámpa égett a parancsnoki hídon,
két vörös jelzőfény,
ami azt jelzi, hogy a hajó irányíthatatlan,
nincs meghajtása, és nem kormányozható.
- Beszélsz spanyolul? - Igen. Egy kicsit.
Miért viselsz mentőmellényt, ha minden rendben van?
A biztonság kedvéért.
- De minden rendben? - Persze.
- Akkor miért? - A biztonság kedvéért.
Őrület.
Amikor megszólalt az első vészjelző, a betegszobába mentem.
Egy apró szobában voltunk, aminek nyitva volt az ajtaja,
és láttuk, ahogy elgurul mellettünk az EKG kocsi.
A nővér, aki egy kicsit okosabb volt nálam,
így szólt: "Megdőlt a hajó. Fel kell mérnünk a helyzetet."
Aztán bemondták, hogy emelkedik a vízszint.
Szerencsére megkezdték az evakuálást
a "B" és "C" szinteken, ahol a legénység lakik.
Parancsnok! Beindíthatunk legalább egy motort?
Még nem jutottunk le, kapitány!
Jobb oldalról nem tudjuk elérni a gépházat.
A főkapcsolótábláig ér a víz.
Akkor süllyed a hajó. Nem igazán értem.
Hát, igen.
A főkapcsolótábláig ér a víz. Elnézést, kapitány!
Nem tudjuk beindítani a motort. A vészgenerátor víz alatt van.
Egyvalamit szeretnék tudni.
Be lehet indítani a hajót?
Mert ha nem, kivetjük a horgonyokat.
Nem tudjuk beindítani a motort. A vészgenerátor víz alatt van.
Néhány perccel az ütközés után
már tudta, hogy a hajó odaveszett.
A hajó süllyedni kezdett.
Egy süllyedő hajón állt,
mégsem bocsátotta vízre a mentőcsónakokat,
és evakuálta a hajót, és menekítette ki az utasokat?
Roberto! Elszúrtam.
Giglio szigete mellett haladtunk.
Palombo kapitány azt mondta, menjünk közel.
Ezért megközelítettem, és megakadt a hajótat a sekély vízben.
Nekem végem. Ne mondj semmit! Halott ember vagyok.
Roberto Ferrarini volt a vállalat válságkezelő tisztje.
A munkakörébe csak az első fokú ügyek tartoztak bele,
tehát főleg a dolgok pénzügyi oldalával foglalkozott.
Jó reggelt, Ferrarini!
Sztrájkokkal, személyzeti problémákkal, kisebb üzemzavarokkal,
de nem foglalkozott az utasokat vagy a környezetet érintő
esetleges károkkal.
Csak a parancsnok kedvében akartam járni.
Csak közelebb mentem, erre volt ott egy kis szikla,
aminek a hajótat nekiment, és most áramszünet van a hajón.
Az eljárás szerint a parancsnoknak értesítenie kell a hatóságokat
és a hajó tulajdonosát is.
Ha a tulajdonos értesül róla, akkor az ő dolga, hogy tájékoztasson.
De nem kaptunk hívást a Costa Cruises vállalattól.
Valószínűleg nem ítélték elég súlyosnak a helyzetet ahhoz,
hogy értesítsék a hatóságokat.
A bejáratnál vagyok.
Kérem, sorolja fel, mely zárt rekeszeket öntötte el a víz!
A fedélzeten jól tudták, hogy a hajó elveszett.
Ugyanis Iaccarinót, egy tisztet leküldték, hogy mérje fel a károkat,
és ő azt mondta, hogy legalább három szomszédos rekeszt elöntött a víz.
Balra dőlünk. A vízmagasság egy-másfél méter a 0. fedélzettől.
A biztonsági rendszer biztosítja azt, hogy a hajó a felszínen maradjon,
ezért két szomszédos rekesz elárasztása esetén is "biztonságos".
De ha három rekeszt érint, a hajót el kell hagyni. Az a hajó halott.
Megerősítem, hogy a víz nem emelkedik, a vízzáró ajtók kitartanak.
A vízmagasság másfél-két méter a 0. fedélzettől a bal oldalon.
Figyelj egy kicsit, Roberto!
Nem süllyedünk. Nem süllyed a hajó.
Nemsokára ledobom a horgonyt.
Itt maradunk, aztán kell egy vontatóhajó, ami elvontat minket.
Schettino egy ideig reménykedett abban,
hogy megmentheti a hajót az utasokkal és a legénységgel együtt.
Nem tudta, milyen súlyos kárt okozott a hajóban a szikla.
Ferrarininek azt mondta, küldjön vontatóhajókat és helikoptereket.
Biztos volt abban, hogy a hajó elérné a kikötőt.
A tengeren vannak bizonyos szabályok.
Ha ilyen súlyos baleset történik, mindenkinek megvan a maga feladata.
Senki sem végezte el a feladatát.
Schettino például nem csinált semmit.
Felhívta Ferrarinit, hogy próbáljon valami kiutat találni a helyzetből.
Ezt nem lehet megbocsátani Schettinónak.
Hol a fenében van a kapitány?
Rendőrség.
Halló! A rendőrség az?
- Igen. - Elnézést! Itt van néhány barátom.
A barátom anyukája felhívott,
hogy segítséget kérjen, mert egy Costa Cruise hajón vannak,
és a hajó nekiment valaminek...
Mindannyian mentőmellényt viselnek.
- Kit kellene felhívnunk? - Kit kellene...
- Nem értettem. Mi történt? - Istenem...
Azt hiszem, 22:00 óra, 22:06 körül
telefonhívást kaptunk egy pratói rendőrtől,
aki tájékoztatta a livornói kikötői hatóságot arról,
hogy egy hölgy a tengerjáró hajón tartózkodó édesanyjától úgy értesült,
hogy áramszünet van a hajón,
hogy lecsúsztak a tárgyak az asztalokról vacsora közben,
és arra kérték őket, hogy viseljenek mentőmellényt.
A kikötői hatóság megállapította, hogy a hajó
Giglio szigeténél vesztegel.
A hajó Savona felé tartott, a hajóorr mégis déli irányba állt.
És ez furcsa volt, mert egyrészt kiderült, hogy sodródott
a szelek és áramlatok hatására,
másrészt az is kiderült, hogy nagyon közel volt a szigethez,
ezért meglehetősen veszélyes helyzetben volt.
Costa Concordia!
Itt a Circomare Porto Santo Stefano parti őrsége.
Veszik az adást a 16-oson?
Itt a Costa Concordia. Vétel.
Jó estét, Costa Concordia!
Megkérdezhetem, van-e probléma a fedélzeten?
Mondd, hogy áramszünet van!
Áramszünet van a fedélzeten. Felmérjük a helyzetet.
Segítségre van szükségük,
vagy egyelőre maradnak Giglio szigeténél?
Roberto?
Igen, itt maradunk, hogy felmérjük az áramszünetet.
Mivel van gond?
A generátorral? A pratói rendőrség kapott egy telefonhívást
egy hajón tartózkodó rokonától, aki azt mondta,
az étkezőben minden leesett az asztalokról.
Ez tévedés, áramszünet van. Felmérjük a helyzetet.
Mióta tart az áramszünet?
Nagyjából 20 perce.
Jól van. Majd tájékoztassanak a helyzetről.
Tisztán hallottuk az első hívást,
amit a livornói parti őrség intézett a parancsnoksághoz.
A szárazföldről hallottuk
a mentőmellényt viselő emberek sikoltozását.
Hallottuk a hangosbemondókból, hogy mindenki őrizze meg a nyugalmát.
Mindez nem illett egy egyszerű áramszünethez.
Személyesen hívtam fel a kapitányság segélyhívó számát,
hogy elmagyarázzam nekik,
hogy amit a fedélzeten tartózkodók állítanak,
az nem fedi a valóságot.
A hajó pusztán Isten akaratából fordult meg.
Teljesen felborult volna,
ha a szél nem sodorta volna a sziklák felé.
4200 ember halt volna meg.
Pánik tört ki a hajón.
Az emberek halálra rémültek.
Lényegében mindenki magára maradt.
Aznap este nagyon nagy szerencsénk volt,
hogy a Costa Concordia Giglio szigete felé sodródott,
és aztán meg is állt ott.
Különben sokkal nagyobb katasztrófa történt volna.
Felismertük a veszélyt, és így szólt: "Menjünk az emeletre,
mert láttam ott mentőmellényeket."
Így hát fellépcsőztünk nyolc emeletet,
de olyan idegesek voltunk, hogy elfelejtettük a kabinszámot.
Egy idő után végre megtaláltuk.
- Nem volt tájékoztatás. - Nem.
Összepakoltunk pár holmit, felvettük a mentőmellényünket és kimentünk.
Az étteremben minden zörgött és csörömpölt.
Még hosszú ideig hallottam az edények csörömpölését.
Mindenhol szilánkok voltak. Nem lehetett rendesen menni,
mert mindenhol törött dolgok voltak. Őrület volt.
Menekítsük ki a személyzetet és az utasokat!
Miért nem veszi fel Ferrarini?
Aztán megint lementünk. Egyre többen viseltek mentőmellényt,
és csak ott ültek, páran üvöltöztek, mások sikoltoztak.
Sokan már a gyülekezőhelyen álltak.
De mi nem kaptunk sorszámot, ezért úgy gondoltuk,
talán szereznünk kéne mentőmellényt.
Rengeteg gyerek is volt a hajón,
olasz kisgyerekek az anyukájukkal. Aztán megkérdeztük, hova menjünk.
Azt mondták, menjünk előre, aztán azt, hogy hátra.
Többet nem mondtak arról, hogy mit csináljunk,
ezért úgy döntöttünk, hogy először is kimegyünk,
hogy megnézzük, hol vagyunk.
Indítsa be a motorokat!
Nem tudjuk valahogy ellensúlyozni a sodródást?
Sok hajón voltam a haditengerészetnél.
Ezért azonnal felmentünk a negyedik szintre,
ahol a mentőcsónakok voltak.
Elkezdtem előkészíteni egy mentőcsónakot.
Egyedül voltam. Nem volt kint senki más.
A legénységnek nagyon kevés tagja volt.
Csak egyvalakit láttam, aki kijött a mentőcsónakhoz segíteni.
Hatalmas káosz volt.
Az emberek sikoltoztak, lelopták egymásról a mentőmellényt,
mert nem volt elég mellény.
Azt mondták, menjenek érte a kabinjaikba,
őrizzék meg nyugalmukat.
Az emberek sikoltoztak, a gyerekek sírtak,
vizes volt a padló, ezért sokan elcsúsztak.
Nyugodjuk meg? Az Isten szerelmére!
Mind vitatkoztunk, mert láttuk, milyen súlyos a helyzet,
hogy egyre jobban megdől a hajó.
Sabatelli Nadának hívnak,
és 2012. január 13-án a Costa Concordia fedélzetén voltam.
Grattagliano Valentinának hívnak,
és még mindig megvan a kártyám a kabinhoz.
Giuseppe Miccolinak hívnak.
Egyike vagyok azoknak, akik mentőcsónakokat vittek a partra.
A hajó kissé balra dőlt.
Fogalmam sincs...
Arra az oldalra mentünk, amelyik emelkedett,
és felhívtam a rendőrséget.
Azt mondták, hívjam a parti őrséget,
erre így szóltam: "Várjon! Segítséget kérek. Felhívnák őket?"
Megadták a számukat, és felhívtam a parti őrséget.
Azt mondták, áramszünetről értesítették őket,
mire én így szóltam: "Nézze! Hadihajókon dolgoztam,
ahol az áramszünet azt jelenti, hogy nincs áram,
nem azt, hogy a hajó hét-nyolc fokban megdőlt."
Mire ők: "Rendben. A biztonság kedvéért odaküldtünk három hajót."
A livornói parancsnokhelyettes kételkedett.
Azt mondta: "Főnök! Nem mondanak igazat."
Újra felhívtam a hidat.
Ekkor árulta el a Costa Concordia, hogy nem csak áramszünet van,
hanem léket is kapott a hajó.
Nem csak áramszünet van, hanem lék is?
Igen. Léket kapott a hajó.
Vontatóhajóra vagy másfajta segítségre van szükségük?
Vannak sérültek?
Egy vontatóhajót kérünk.
Már minden utas mentőmellényt visel.
Az első reakcióm az volt, hogy kicsit megijedtem.
Az amerikaiak szerint egész életünkben tömeges mentési műveletre készülünk,
de imádkozunk azért. Hogy soha ne kerüljön rá sor,
ugyanis az ilyen helyzeteknek mindig megfizetjük az árát,
méghozzá emberéletekben.
A Guardia di Finanza motorcsónak nem volt messze a helyszíntől,
ezért a helyszínre küldtük.
Kapitány! Most közelítjük meg a hajót.
Amint megérkeztek és meglátták a Concordiát,
azt mondták, a hajó megdőlt,
és a hajótat a tengerfenéken vagy egy sziklán akadt meg.
Azt is elmondták, hogy a jobb oldali horgony lent van.
Vagyis a hajó olyan helyzetben volt, hogy le tudták engedni a csónakokat.
Miért nem engedik le a mentőcsónakokat?
A víz a tat felvonóinál van, és folyamatosan emelkedik.
Már egy méter magas a víz. Bemegyek a tűzgátló ajtón.
Roberto, egyre rosszabb a helyzet.
Még nem.
Nagyjából 22:30-kor még mindig nem adta le a vészjelzést,
nem fújt általános riadót a fedélzeten.
Tehát nyilván nem rendelte el a hajó kiürítését.
A legénység a mentőcsónakok előtt állt,
és nem engedett be senkit. Épp ellenkezőleg.
Aztán egy alkalmazott azt mondta,
hogy menjünk a kabinjainkba,
és ne essünk pánikba.
A kapitány nevében
kérjük, szíveskedjenek visszafáradni a kabinjaikba,
vagy ha úgy gondolják, mehetnek a szalonokba is.
Urai vagyunk a helyzetnek.
Rendben van?
Kapitány! Az utasok a csónakokhoz mennek.
Ne fújjunk általános riadót?
Várjon!
Sokan azt javasolták, hogy fújjanak általános riadót.
Erre ő: "Várjanak!"
Az utolsó pillanatig próbált kimászni a helyzetből.
Jól tudta, hogy a hajó elveszett.
- El kell hagynunk a hajót! - Menjenek onnan!
Adja ki a parancsot!
Rendben, de hadd hívjam fel Ferrarinit!
Roberto! Minden meghibásodott.
200 méterre vagyok a szigettől.
Hölgyeim és uraim! Figyelmet kérek!
Kérem, őrizzék meg nyugalmukat, és gyülekezzenek
a négyes fedélzeti gyülekezőhelyen, mentőmellényben!
Kövessék a személyzet utasításait!
Kérem, gyülekezzenek a négyes fedélzeti gyülekezőhelyen!
Most beszéltem azzal, aki a bejelentéseket teszi.
Megnyugtatnak mindenkit. Közvetlenül a sziget mellett vagyunk.
Ne fényképezzenek!
Amikor a négyes fedélzetre értünk, zsúfolásig tele volt,
és embertelen jelenetek zajlottak.
Az emberek vadul rohangáltak, sikoltoztak, lökdösődtek.
Nem törődtek azzal, hogy a nők és a gyerekek elsőbbséget élveznek.
Egyszerűen így viselkedtek. Nem akarok démonizálni senkit,
mert ez kivételes helyzet volt, de megdöbbentő volt látni azt,
hogy mindenki csak magával törődött.
A négyes fedélzeten pedig már nagyon rossz volt a helyzet.
Costa Concordia! Érdeklődöm, hogy bajban vannak-e.
- Bajban vannak? - Mit mondjak, kapitány?
Most leadjuk a vészjelzést.
Mondja meg!
Most leadjuk a vészjelzést.
Végre a kérésemre leadták a vészjelzést.
Ha tovább várunk, a mentőcsapatok még később értek volna oda.
17 csomós sebességgel hajtotta neki a hajót a szikláknak.
Ez nem tréfadolog, nincs rá mentség, azonban a hajó még a felszínen volt.
4000 ember volt a hajón.
30, 40 vagy 50 tengeri egység sem lett volna elég oda.
Az embereknek le kellett jutniuk a hajóról,
és a sorsuk a parancsnokság kezében volt.
Ha a fedélzeti parancsnokság nem működik együtt a mentőcsapattal,
nem sikerülhet.
Lehetséges, hogy ilyen helyzetben az elején valaki tanácstalan,
de több mint egy óra elteltével, amikor a hajó...
Ha tudjuk, hogy a hajó mindjárt elsüllyed,
mikor engedjük vízre a mentőcsónakokat,
hogy megmentsük az utasokat?
A kapitány nem tette meg.
Miután egyértelműbb információkat kapott,
Schettino azonnal általános riadót fújt.
Először megpróbált minél közelebb kerülni a parthoz.
Mert ha akkor adta volna ki a parancsot,
amikor a hajó még egy bizonyos sebességgel haladt,
a mentőcsónakok valószínűleg felborultak volna.
Több százan haltak volna meg.
A helyes lépés az lett volna, ha vizsgálatokat végeztek volna
megfelelő szimulációval.
Mario Pellegrini vagyok.
2012. január 13-án
Giglio szigetének alpolgármestere voltam.
Akkor tértem vissza az Egyesült Államokból, méghozzá egy hajóútról.
Éppen aludni készültem,
mert előző este az időeltolódás miatt nem tudtam aludni.
Telefonhívást kaptam a Giglio-sziget rendőrfőnökétől,
hogy egy hajó veszélybe került Giglio kikötőjénél.
Beültem a kocsiba és a rakpartra hajtottam.
Amikor a sziget keleti felére vezető útra értem,
nem hittem a szememnek.
A hatalmas hajó zátonyra futott a sziklákon,
és fényárban úszott.
Továbbmentem, mert fejből tudtam az odavezető utat.
Vagy talán a kocsim nálam is jobban tudta az utat.
De nem tudtam levenni a szemem a hajóról.
Szétáradt bennem az adrenalin,
és hirtelen már nem éreztem magam álmosnak.
Elértem a főtérre, és ott hagytam az autómat a közepén.
Találkoztam a polgármesterrel, aki néhány perccel előttem ért oda,
így együtt elkezdtünk intézkedni.
Felhívtunk mindenkit, aki segíteni tudott. Kinyitottuk az iskolákat.
Elindítottuk az összes vészhelyzeti procedúrát,
amit csak tudtunk a szigeten.
Továbbra sem értettük, mi történt.
Hölgyeim és Uraim! Figyelmet kérek!
Kérem, menjenek a négyes fedélzeti gyülekezőhelyre,
kövessék a személyzet utasításait, és őrizzék meg nyugalmukat!
A hajó elhagyására vonatkozó utasítás hallatán a párom, aki szakértő,
így szólt: "Elegem van." Odalépett a sráchoz,
aki mindenkit a kordon mögött tartott,
megrázta, és azt mondta neki: "Tűnés az útból! Átmegyünk!
Nem maradhatunk itt tovább."
Hatalmas káosz volt az egész fedélzeten.
Az emberek fejvesztve szaladgáltak,
nem tudták, melyik a saját mentőcsónakjuk,
felugrottak az elsőre, amit találtak.
Küszködtek. Voltak, akik elcsúsztak a fedélzeten, ami megdőlt.
Tragikus volt a helyzet.
Én pedig próbáltam közölni, hogy 200 méterre vagyunk Gigliótól.
Azt hittem, a nyílt tengeren vagyunk.
Egyáltalán nem láttuk a szigetet. Esélyünk sem volt
abba az irányba nézni. A nyílt tengert láttuk.
Miért nem jutott senkinek eszébe megnyugtatni az utasokat?
Ha leengedjük a mentőcsónakokat,
tájékoztathatom őket, hogy nemsokára elhagyjuk a hajót?
Várjon! Kimenekítjük az utasokat.
Mondja utánam, hogy kimenekítjük az utasokat!
Kimenekítjük az utasokat, és eljuttatjuk őket a szárazföldre.
Nem tudta elfogadni, hogy neki, a hajó kapitányának,
arra kell utasítania az utasait, hogy hagyják el a hajót.
Lealacsonyítónak érezte.
Nagyon beképzelt volt.
Nem tett volna ilyesmit.
Amikor visszaértem, miután információt nem sikerült szereznem,
ő a mentőcsónak mellett állt. Mind készen álltak.
Ő csak ott állt. Megkérdeztem, mit csinál.
- "Várok." - "Mire vársz? Szállj be!"
Beszálltunk, és már csak egy hely maradt a mentőcsónakban.
A mentőcsónak kezelője elkezdte tolni.
Mivel a hajó így megdőlt, a mentőcsónakok itt voltak,
és beszorultak a fedélzet alá.
Előre-hátra hintáztattuk,
és ringott egy picit, aztán elkezdtünk ereszkedni.
Nagyon félek!
Istenem! Akkor már azt mondtam: "mind meghalunk."
A harmadik szintről zuhantunk lefelé,
száz emberrel a mentőcsónakban.
Ez olyan, mint betonon landolni. Senki sem éli túl.
Azt hittem, mindjárt meghalok, ezért imádkoztam.
Visszagondolva kissé szégyelli magát az ember.
- Hogy az utolsó gondolata az... - Kit izgat? Senki sem ismert téged.
Hogy átadja magát Istennek?
Az igazat megvallva, igen.
A Guardia di Finanza megvilágította a hajót,
hogy lássuk rajta a hasadást, ami mindent magába szívott.
Istenem!
Életemben nem láttam még ilyet.
Fel volt hasadva,
mintha egy borotvapenge hasította volna fel.
Azt mondták, előre kell mennünk. Ott még voltak csónakok.
Aztán azt mondták, ne menjünk oda, mert már nincs több csónak.
Eszembe sem jutott félni. Működött az életösztön.
Egyre az járt a fejemben, hogy ez nem lehet igaz.
Segítség!
Az alapszemélyzet nagyon igyekezett
alkalmassá tenni a csónakokat a tengeri közlekedésre.
Először felhúzták a horgonyt.
A szakács, a pincér, a kabinszemélyzet tagjai voltak ott.
A tiszteket leszámítva mindenki. Legalábbis én egyet sem láttam.
Mi úgy láttuk, hogy cserbenhagytak minket.
A kapitányi pályafutásomnak vége.
Megfeneklett a hajó.
Követjük a megfelelő protokollt.
Megmentem az összes utast. Semmi gond.
Ne aggódj! Ura vagyok a helyzetnek.
Fedélzeti tiszt gyakornokként vészhelyzet esetén az volt a dolgom,
hogy a "Tango-India" csapattal megmentsem a sérülteket.
Az ütközés után azonnal elindultam megkeresni a sérülteket.
Az adrenalinnak köszönhetően ösztönösen cselekedtem.
Az adrenalin hajtott, amíg a szárazföldre értem.
Roberto, a szárazföldre menekítjük az utasokat.
Sikerült oda sodródni, ahova akartam.
Ledobtam két horgonyt a kikötő mellett.
A tat sekély vízben áll.
Nem megy sehova.
Nem tud elmozdulni.
Mit mondjak a sajtónak?
Itt a Livorno kapitánya. Kapitány! Kérdésünk van.
Meg tudja mondani, hány utas vár még evakuálásra?
Azt hiszem, nagyjából mindenkit kimenekítettünk.
Nagyjából mennyit? Tudnia kell a tengerészetnek.
Meg kell szervezniük a szállítást...
- Hogy elszállítsák a... - Két-vagy háromszáz...
Két-vagy háromszáz személyzeti tag és utas maradt.
Körülbelül 4000 embert evakuáltak.
Mindenki elhagyja a hajót, vagy valaki marad?
Én maradok, mert közel vagyunk a parthoz.
Szerintem a hajó már megfeneklett, mert a víz...
A dőlésnek meg kell állnia a víznek köszönhetően, nem?
- Nem dől tovább... - Csak maga marad?
- Vagy más is? - Azt hiszem, csak én.
Csak maga. Rendben van, kapitány.
Hozza az aktákat, és jöjjön a négyes fedélzetre!
Elhagyjuk a fedélzetet?
Nem azt mondtam.
Jöjjön velem!
Schettinónak kapitányként a hídon kellett volna maradnia.
Nem szabadott volna mászkálnia.
Az volt a dolga, hogy a hídon maradjon,
és onnan irányítsa a műveleteket.
Egész végig. Utolsóként kellett volna elhagynia a hajót.
Láttuk, hogy a mentőcsónakok leereszkednek a hatalmas hajóról.
Amikor az első elérte a kikötőt,
a polgármesterrel segítettünk az utasoknak kiszállni.
Információt kértünk, de senki nem mondott semmit.
Így szóltam hozzá: "Főnök! Talán fel kéne mennem a hajóra."
Erre ő bólintott, és így szólt: "Igen."
Útközben elképedve néztem a hajót.
Minél közelebb értünk, annál nagyobbnak és ijesztőbbnek tűnt,
mert úgy éreztem, fölém tornyosul,
mintha rám akarna zuhanni.
Megálltunk a hajó orránál, ahol a kötélhágcsó volt.
Elég nehéz volt felmászni rajta.
Körbejártam a fedélzetet, hogy találjak egy tisztet.
Megpróbáltam a hídra menni. Körülbelül 20 percig sétáltam.
Nem találkoztam senkivel.
Amikor visszaértem a jobb oldalra,
ott találkoztam emberekkel, köztük idősekkel is,
akiknek segítség kellett, hogy a mentőcsónakba szálljanak,
amelyek a fedélzet alatt voltak.
Ők mindannyian a hajó túloldaláról jöttek át,
ezért úgy gondoltam,
hogy át kell mennem a másik oldalra, hogy áthozzam onnan a többieket.
Egy idő után nem engedtek le több mentőcsónakot,
mert azok a ferde hajógerincnek ütköztek volna.
Mindenkinek át kellett mennie a másik oldalra,
mert ott közelebb voltak a vízhez.
Hűha!
Amikor elfogytak a mentőcsónakok, mentőöveket dobtak a vízbe,
amiket nekünk kellett felfújnunk.
Aztán volt egy apró lyuk,
ahonnan a vízbe kerültünk, aztán másznunk kellett.
Sandrára néztem, és azt mondtam, ne tegye ezt velem.
Én nem lennék képes ilyesmire.
Várjunk, amíg besétálhatunk a vízbe, és már nem kell ugrani,
mert nem tudjuk, mi van alatta.
Ezért sokáig egyszerűen csak vártunk.
Már a vízbe képzeltem magunkat.
Komolyan. Aztán visszajött egy mentőcsónak.
Nagyon közel jött a hajóhoz,
és így száraz lábbal be tudtunk szállni.
Óvatosan!
Srácok! Kérlek!
Éjfél lehetett, vagy épphogy elmúlt...
Felbukkant egy csónak, erre a dőlésszög hirtelen megváltozott.
Nagyon gyorsan.
Ekkor leugrottunk, ráugrottunk a csónakra.
Leugrottam én is, Salvatore is,
és Schettino kapitány is.
A csónak tetejére érkeztünk,
és észrevettem, hogy a kapitány is ott van.
A hármas fedélzet szinte rögtön víz alá került,
úgyhogy arról az oldalról nem mehettünk vissza a fedélzetre.
Aki abban a pillanatban még a fedélzeten maradt,
a vízben végezte volna.
A vízfelszín alatti áramlatok és örvények miatt pedig
ugyanannyi esélye volt túlélni, mint nem élni túl.
A túlélési ösztönöm azt súgta, hogy ugorjak a mentőcsónakba.
Azt mondhatom, hogy nagy szerencsém volt,
ugyanis amint a négyes fedélzetre léptem a bal oldalon,
a hajó dőlni kezdett.
Harmadszorra is megdőlt.
Tragikus volt, ugyanis ezzel a harmadik dőléssel
a fedélzet egyik oldala víz alá került.
A víz hangja borzasztó volt.
Olyan erővel zúdult be, ami elképesztő volt.
Eluralkodott rajtunk a félelem.
Már majdnem átértünk a másik oldalra,
amikor a hajó újra megremegett. És elkezdett felénk zúdulni a víz.
Mindent elöntött, és kitört a pánik. "Vissza, vissza!"
Karon fogtunk két idős hölgyet. Húztuk őket, és...
Ez nem volt jó, mert folyton megcsúsztam, és Marcel is.
Végül elakadtunk a felvonóknál.
Amikor a víz már derékig ért, a liftajtók kinyíltak.
Csak úgy kicsapódtak, mintha szétfeszültek volna.
A két hölgy egyike felsikoltott.
Aztán eltűntek.
Semmi esélyük nem volt.
Akik nem kapaszkodtak körülöttünk, azokat elragadta a víz.
Azt hittem, rajtunk kívül senki sem élte túl.
Egy nő mellett álltam,
aki erősen fogott, és azt hajtogatta: "Nem akarok meghalni."
Erre azt mondtam: "Nem fog meghalni. Mentőmellényt visel.
A feje a víz felett van. Nem kell félnie."
De a felvonóban, vagyis a felvonóaknában...
már más volt a helyzet.
Már nem tudtuk, mi lesz.
Nem tudtunk elérni a másik oldalra, mert túl messze volt.
A mi oldalunkon a víz egyre csak emelkedett...
Erre nyilván pánikba estünk.
Kilátástalan helyzetbe kerültünk,
amiből tudtuk, hogy nincs kiút.
A hajó egyszer csak megállt,
és hihetetlen szerencsénkre ránk ragyogott a telihold.
Körülbelül 100 ember lehetett ott.
Elképesztően nagy tömeg volt.
Láttam családokat gyerekekkel.
Mindenki be akart szállni.
Így szóltam: "Állatok módjára viselkednek!
Először a nők és a gyerekek! Ne viselkedjenek így!"
Erre megszólalt mögöttem valaki megnyugtató hangon.
"Ne bánjon így velük! Tudja, csak félnek."
Megfordultam, és egy urat láttam, aki nagyjából 60 éves lehetett,
egy kicsit túlsúlyos volt, szakállas, hatalmas szemekkel és nagy mosollyal.
Pánikba estek az emberek.
Ha kitör a pánik, nincs okunk...
Ezt is tanítják.
Ugyanez történt a kapitánnyal is.
Elveszítette az irányítást. Nem tudhatjuk, hogy reagál valaki,
ha kitör a pánik, akkor sem, ha egy felkészült hajóskapitány.
Még ő is beleesett a pánik csapdájába.
Roberto Gallinak hívnak.
2012-ben Giglio szigetének rendőrfőnöke voltam.
Én találtam rá elsőként
Francesco Schettinóra a hajótörés éjszakáján.
Sikerült elérnünk a Concordia hajó előtti sziklákat.
Az emberek ott mind a tengerbe ugrottak. Néhányan megsérültek.
Még egy mozgássérült is volt ott.
Mind összegyűltek, hogy melegítsék egymást,
mert bár szép este volt, mégiscsak január 13-a volt.
Öt-hat emberrel futottam össze azon az úton.
Az egyikük a hajó egyik tisztjeként mutatkozott be,
távolabb pedig Schettino kapitány telefonált.
Odamentem Schettino kapitányhoz.
Bemutatkoztam, és azt mondtam neki: "Nézze, kapitány!
Elviszem a kikötőbe, és onnan vissza tudom vinni a hajóra."
Nem úgy tűnt, mintha vizes lenne.
Tehát nem esett a tengerbe.
A többi tiszt viszont mind vizes volt.
A kapitány így szólt: "Nem. Nézze! Itt kell maradnom,
mert koordinálnom kell a hajó evakuálását."
Zavartan így feleltem: "Innen nem tud koordinálni semmit."
Néhány tiszt így szólt:
"Kapitány! Miért nem megy a kikötőbe, és tér vissza a hajóra?"
De ragaszkodott ahhoz, hogy ott marad,
és nem tudtam elérni, hogy meggondolja magát.
Halló! De Falco vagyok Livornóból. A kapitánnyal beszélek?
Igen. Jó estét, De Falco parancsnok!
Figyeljen, Schettino!
Emberek rekedtek a fedélzeten. Menjen a hajóorr jobb oldalához!
Szerintem Schettino kapitány akkor még nem fogta fel,
hogy mi is történt valójában.
Még nem fogta fel,
milyen hatalmas kár és mekkora tragédia következett be.
Innen koordinálom a mentést.
Mit koordinál onnan?
Az, hogy azt mondta, "innen kell koordinálnom a mentést,"
miközben arról a helyről nem tehetett semmit,
jól mutatja a lelkiállapotát.
Valójában ekkor zajlott le a híres telefonhívás De Falco kapitánnyal.
Húzzon fel a hajóra!
- Parancsnok, kérem! - Kérem, menjen fel a fedélzetre!
- Menjen a fedélzetre! - Jó, parancsnok.
- Máris megyek. - Menjen már!
Schettino azt mondta, a sziklákról tartja a kapcsolatot
a kikötői hatóságokkal és az illetékes szervekkel,
és onnan koordinálja a mentést.
Javaslatot tesz arra, melyik oldalról közelítsék meg a hajót,
hol vannak a túlélők, és így tovább.
Majd megemlíti, hogy történetesen
látott egy hajót, amin sok lámpa volt,
és jelzett nekik, megkérdezte, hogy visszavinnék-e a hajóra.
Massimo Bancalànak hívnak.
2012. január 12-én az Aegilium motorhajó fedélzetén voltam.
80 túlélőt hoztunk ki a mentőcsónakokból.
Később egy mentőcsónakra küldtek, hogy túlélőket keressek a vízben,
és segítsek a Concordia hajó jobb oldalán rekedt embereken.
Amikor odaértünk a hajó jobb oldala alá,
észrevettük, hogy két ember próbálja felkelteni a figyelmünket
lámpákkal. Megközelítettük őket.
Az egyikük Schettino kapitány volt.
Beszállt a csónakba, de ahogy közeledtek a hajó felé,
sajnos a csónakba elkezdett beömleni a víz,
így megparancsolták a tengerészeknek, hogy térjenek vissza a kikötőbe,
és ne kísérjék tovább Schettinót.
Rázós út volt.
A hajók imbolyogtak, és egyre több hullámot keltettek.
Kétszer is beömlött víz, ezért nőtt az elsüllyedés veszélye.
Úgy véltem, esélye sincs felmászni,
ugyanis a bal oldali létra tele volt lefelé mászó utasokkal.
Szóval nehéz lett volna felmászni a hajóra.
A kapitány egy szót sem szólt.
Nagyon ideges volt, mert tudta, mi történik.
Szerintem nyomasztotta az, hogy nem jut vissza a hajóra.
Schettino nem menekült el.
Nem egy gyáva kapitány volt, aki elhagyta a hajóját.
Az utolsók között hagyta el a hajót,
ugyanis el kellett hagynia, különben biztosan meghalt volna.
Később megpróbált visszajutni a hajóra, de nem sikerült neki.
Lehetetlen volt.
Mindenki azt mondja, hogy mi, ügyészek nagyon gonoszak voltunk vele,
pedig valójában mindent kivizsgáltunk,
amit csak lehetett, méghozzá nagyon alaposan.
Schettinón kívül nincs egyetlen más ember sem, aki okolható lenne
a történtekért.
Aznap este csak a mi vendéglátóhelyünk volt nyitva.
Két vendégünk volt, akik már elmentek aludni.
Paolo Fanciullinak hívnak. A Hotel Bahamas tulajdonosa vagyok.
Aznap este több száz túlélőt fogadtunk be,
akik közül az utolsó Schettino kapitány volt.
Amikor megláttam a süllyedő hajót, a hotelba mentem bekapcsolni a fűtést,
a lámpákat, előkészíteni a szobákat. Aztán megláttam a közeledő tömeget,
akik mind narancssárgát viseltek, ugyanis mentőmellényben voltak,
és egyikük sem akarta levenni.
Nem volt nagyon hideg,
de mind lengén öltöztünk, mert a hajóról jöttünk,
ahol meleg volt.
Ez nem vicc.
Emberek voltak mindenhol.
Egy templom tele mentőmellényes emberekkel...
A templom megtelt fürdőruhás gyerekekkel, mezítlábas emberekkel,
mivel senki sem hozott magával semmit.
Elkezdtek bemenni a szobákba, legalább 30-40 fő egyszerre.
Zsúfoltság volt.
Nem tudtam több helyet felkínálni nekik,
de folyamatosan csak jöttek.
Egy szálloda, egy gyógyszertár...
Giglio szigetének lakó egyszerűen...
Néhányan kabátokat, ruhákat osztogattak. Csodálatosak voltak.
Adtunk nekik mindent, amink csak volt. Adtunk nekik innivalót.
Pár perc alatt kifogytunk mindenből.
Próbáltunk adni nekik takarókat, de nem volt belőle elég.
Letépték a függönyöket, hogy betakarózzanak.
Magukhoz vettek mindent, amivel betakarózhattak.
Nem volt elég takaró.
Csak néhány darab volt. Mire odaértünk, elfogytak.
Végül szerencsésnek éreztük magunkat, amikor hallottuk,
hogy vannak, akik még csak akkor szállnak le.
Volt, aki azt mondta, hogy néhányan meghaltak.
A végén már nem magára gondol az ember, nem igaz?
Ő az egyik oldalon volt, én a másikon,
aztán körülnéztünk, és így szóltunk: "Mostantól mindenki magáért felel."
A tehetetlenség, amit éreztünk, a halálfélelem, ami feltámadt bennünk,
letaglózó volt.
Ösztönösen azt gondoltuk,
hogy már nem figyelünk a többiekre, mert így mi sem jutunk ki innen.
Mindenki magáért felel. És ez... nagyon brutális.
Végül elkezdett beömleni a víz.
Kezdetben térdig ért,
aztán már derékig, és egyre csak emelkedett.
Úgy 10-20 centi levegő lehetett felettem,
és megpróbáltam a légbuborékban maradni.
Aztán azt mondtam magamban:
"Tartsd vissza a lélegzeted, és meglátod, meddig jutsz el!"
Egyszer csak megragadtam a korlátot,
és aztán, mintha húzódzkodnék, méterről méterre...
húztam magam a folyosón.
3-4 méter után teljesen ki voltam készülve.
Végtelenül hosszú időnek tűnt.
Aztán egy idő után
elindultam a fedélzet felé.
Aztán alámerültem, és beúsztam az étterembe.
Ott meg tudtam kapaszkodni valamiben.
Aztán felmásztam, hogy legalább száraz helyen legyek.
Erősen kapaszkodtam a szerkezetbe, majd lépésről lépésre felmásztam.
És a külső hajótesten feküdtem.
És őszintén meg kell mondanom,
hogy minden egyes zörejre,
a hajó minden egyes mozgására
az a félelem támadt bennem,
hogy a Costa teljesen el fog süllyedni,
tehát a megmenekülés teljes képtelenségnek tűnt.
Folyamatosan segítségért kiáltoztam.
Egyszer csak megszólalt valaki. "Uram, jöjjön ide! Itt a kijárat."
Aztán megláttam két embert, és feléjük úsztam.
Utolsó erőmmel próbáltam kimászni a vízből,
aztán egy liftaknában másztunk.
Aztán fel tudtunk nézni, és megláttuk az eget.
De nem tudtunk feljebb mászni, mert az akna rozsdamentes acélból volt.
Aztán egyszer csak valaki benézett a lyukon.
Segítségért kiáltozó embereket láttunk a mélyben. Hallottam, hogy jön a víz.
Rögtön kerestem egy kötelet,
és lassan, de biztosan kilenc embert húztunk ki az aknából.
Hihetetlenül fárasztó volt.
Kisegítettem az utolsó fiatalembert.
Azt mondta, látta egy gyerek
és egy felnőtt holttestét az étteremben.
És akkor mindannyian elkezdtünk beszélni a tragédiáról.
Azt mondtuk: "Ki tudja, hányan lehetnek."
Végül a külső hajótesten másztam, és megláttam ott egy létrát.
Aztán egyesével lemásztunk a létrán egy kis hajóra.
Láttam a parti őrséget, a fényeket, és hogy ott van egy sziget.
Nem hittem a szememnek, mert senki nem szólt nekünk erről.
Több száz embert segítettünk le a hajóról,
le a létrán, miközben a parti őrség összeszedte az embereket a tengerből.
Nagyon nehéz volt aznap este segíteni nekik, hogy lemásszanak.
Először is azért, mert csúszós volt, nedves volt.
Másodszor azért, mert egyszerre csak egy ember mászhatott le, lassan,
ugyanis ha valaki megcsúszott,
40-50 métert zuhant volna.
Segíteni kellett nekik,
megnyugtatni őket.
Mivel meg voltak rémülve, nem volt könnyű.
Fél hat körül értem a szigetre.
Elsőként a mentőmellények hatalmas tengerét pillantottam meg.
Az összes egy kupacban volt.
Természetesen amiatt aggódtam a legjobban, hogy Matthias túlélte-e.
Minden arcon látszott a kimondatlan félelem,
hogy valami történt, hogy valaki talán nem élte túl.
Természetesen én is ezt éreztem, ezért tovább kerestem,
hátha meglátom valahol.
Aztán megláttam, hogy a gyaloghídon áll.
Nagyon örültem. Remegni kezdett a térdem.
Sírva fakadtam,
és csak ott ültem és vártam, hogy kikössünk.
Majd leszálltam a parti őrség hajójáról.
Azt hiszem, életemben nem sírtam még annyira.
Nagyon megviselt ez az egész.
És aztán visszagondolsz a történtekre,
és hogy mi történhetett volna...
Mindenesetre nagyon örültem annak, hogy mindketten
ilyen könnyen megúsztuk, hogy ekkora szerencsénk volt.
Mások nem voltak ilyen szerencsések.
8:00 és 9:00 óra között mindenki elment.
Miután elmentek, megérkezett Schettino kapitány,
és kért tőlem egy kávét sok cukorral.
Látszott rajta, hogy nagyon feldúlt.
Az arca nagyon fáradtnak tűnt, nagyon elkeseredettnek.
Azonban meglepődtem,
ugyanis a terasz egyik ablakából figyelve a hajót
így szólt: "A sziklán nem volt jelzés."
Már-már úgy tűnt, mintha mentegetőzne.
Rossz érzésem támadt, mert rájöttem,
hogy ez az ember az idegösszeomlás szélén áll.
Ugyanakkor volt benne valamiféle pimaszság is,
mert azt mondta, nem volt jelzés a sziklán.
Mintha a szikla lenne a hibás.
Első pillantásra Schettino olyan embernek tűnt,
aki nagyon arrogáns, nagyon...
öntelt, azt kell mondjam.
Szinte már megsajnáltam őt,
de annyira nyilvánvaló volt az, hogy ő a felelős,
hogy nem értem, hogy gondolta, hogy más feltevések mögé bújhat,
amelyekről azt állította, hogy lehetségesek.
Schettino mindent megpróbált, hogy kimásszon ebből.
Úgy gondolom, hogy Schettino
egy könyörtelen médiakampány áldozatává vált,
ami azonnal gyáva és alkalmatlan kapitánynak titulálta őt,
aki miután elsüllyesztette a hajóját,
magára hagyta a legénységét és az utasait,
és nem teljesítette a törvényben meghatározott feladatát.
A bírók azonban jól végezték a dolgukat.
Szerintem már az elejétől fogva befolyásolta őket
a bűnbak képe,
amit a sajtó festett róla világszerte.
A bíróság a vádlottat
16 év letöltendő börtönbüntetésre ítéli,
valamint az eljárás költségének megfizetésére.
Tisztán emlékszem, hogy akkor 12-13 ember ellen emeltünk vádat.
Schettino kivételével mindannyian
a gyorsított eljárás mellett döntöttek.
Ha ő is azt választotta volna,
elengedték volna a büntetése harmadát.
Nem értem, miért vállalta a tárgyalást.
Talán azt gondolta, hogy végül valahogy felmentik majd.
Soha nem ismerte be a vétkességét.
Végig kitartott amellett, hogy soha nem hagyta el a hajót.
Az Európai Bírósághoz fordultunk, tiltakozásul az ellen,
ahogyan a média befolyásolta az egész eljárást.
Arra kértük az Európai Bíróságot, hogy vizsgálja meg,
hogy vajon jogos-e az aggodalmunk,
és valóban a médiakampány által kiváltott szuggesztió ereje
volt az a vezérmotívum,
amire mindenki a véleményét alapozta Schettino perében.
Az igaz, hogy a túlélőkben megragad ebből valami.
Magunkkal cipeljük.
A mai napig azt mondjuk: "Tíz év telt el. Mit tehetünk még?"
Mert aznap meghalhattunk volna, nem igaz?
Bár telnek-múlnak az évek,
továbbra is hajózom, és a tapasztalatok segítségével
fejlesztem magam, hogy megértsem az embereket.
Életem legrosszabb tapasztalata segített a fejlődésben.
Ha helikopterzúgást hallok, gyakran eszembe jut...
Az edénycsörgéstől is. Ez határozottan megragadt bennem.
Már nem ijedek meg, ha meghallom, de eszembe juttatja a katasztrófát.
Számomra az első másfél év volt nagyon nehéz,
mert legyengült az immunrendszerem is.
Ezért minden megragadt bennem,
és pszichésen is nagyon megviselt az egész.
De tíz év távlatából már más szempontból nézem.
Különösen az a két hölgy,
akik ránk bízták magukat, de nem élték túl.
Ez szörnyű érzést kelt az emberben.
Tényleg mindent megtettünk.
Majdnem két órán át velük voltunk a fedélzeten,
miközben lépésről lépésre haladtunk a hajón.
Felvidítottuk, szórakoztattuk őket.
Azt hiszem, nem tehettünk volna ennél többet,
de akkor is megvan bennünk ez az érzés,
hogy kudarcot vallottunk, nem voltunk képesek rá.
Néha szörnyű tragédiák történnek,
és ebben az esetben...
szörnyűség, ami történt.
De mindig van valami spirituális dolog, ami segít átvészelni
az összes szerencsétlen embernek, beleértve engem is.
Ha más irányból fújt volna a szél,
messze sodorhatta volna a szigettől a hajót,
és teljesen elsüllyedt volna.
Ha így történt volna, a túlélőket számolnánk,
nem az áldozatokat.
A COSTA CRUISES NEM VOLT HAJLANDÓ INTERJÚT ADNI A DOKUMENTUMFILMHEZ.
A VÁLLALAT KÖZLEMÉNYBEN FEJEZTE KI RÉSZVÉTÉT AZ ÁLDOZATOK IRÁNT.
AZ OLASZ JOGI ELJÁRÁSRÓL EBBEN AZ ÜGYBEN NEM KÍVÁNUNK NYILATKOZNI.
A KATASZTRÓFA UTÁN A CRUISE LINES NEMZETKÖZI SZÖVETSÉGE
KIDOLGOZOTT EGY SOR BIZTONSÁGI PROTOKOLLT,
AMELYEK MEGHALADJÁK A NEMZETKÖZI KÖVETELMÉNYEKET.
ÁLLÍTÓLAG A FEDÉLZETI PROTOKOLLOKAT IS FELÜLVIZSGÁLTÁK,
BELEÉRTVE A TISZTEK AZON JOGÁT, HOGY BELESZÓLJANAK A MANŐVEREKBE.
Magyar szöveg: Tolnai Katinka Iyuno-SDI Group