Downloaded from YTS.MX
Nu ne-am făcut griji, vasul nu se putea scufunda.
Viraj strâns spre stânga!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dumnezeule! Atunci ne-am gândit că s-a zis cu noi!
Lumea țipa, vasul se înclina...
La câteva minute după ciocnire,
el a știut că nava e pierdută.
Afirmativ, apa continuă să crească.
A fost sigur că vasul va ajunge în port.
Spune-le că a fost o pană de curent.
Ne-am și văzut în apă.
Am privit-o pe Sandra și i-am spus: "Te rog, nu-mi face asta!"
Atunci, instinctul de supraviețuire mi-a spus să sar în barcă.
Schettino, poate te-ai salvat din apă, dar te voi distruge!
Urcă imediat înapoi la bord!
Mai erau deasupra mea 10-20 cm de aer
și am încercat să mă mențin acolo ca să respir.
Eram într-o situație fără speranță
din care știam că nu vom scăpa.
32 de oameni au murit.
32 de victime... așa ceva trebuia evitat și se putea.
- Alo? - Da?
Aici De Falco de la Livorno. Vorbesc cu căpitanul navei?
Da, bună seara, dle comandant De Falco.
- Spune-mi numele, te rog. - Sunt căpitanul Schettino.
Ascultă, Schettino. Sunt oameni captivi la bord.
Ia barca de sub proră, la tribord.
Acolo e o scară. Urcă, du-te la bord
și spune-mi câți oameni sunt acolo.
E clar? Înregistrez discuția, căpitane Schettino.
Comandante, în acest moment...
...vasul e înclinat.
Înțeleg. Oameni coboară pe scara de la proră.
Tot pe acolo vei urca și tu.
Te duci pe vas și îmi spui dacă sunt copii,
femei sau bătrâni la ananghie.
Îmi spui exact câți sunt din fiecare categorie.
S-a înțeles?
Schettino, poate că tu te-ai salvat,
dar situația e gravă. Te voi distruge.
Urcă naibii la bord!
Numele meu e Gregorio De Falco.
În 2016 eram directorul executiv al Autorității Portuare din Livorno.
Am condus operațiunile de salvare a vasului Costa Concordia,
păstrând legătura cu căpitanul de bord și cu comandantul.
În timpul convorbirii telefonice, am încercat totul,
l-am implorat să-și asume rolul.
- Dle căpitan, te rog frumos... - Nu, urcă la bord acum!
Sunt aici ca să coordonez salvarea.
Ce coordonezi de acolo?
Urcă și coordonează salvarea de la bord!
- Refuzi? - Nu, nu refuz.
Urcă la bord! E un ordin.
Eu comand. Urcă la bord! E clar?
Bine, vin acum!
Un căpitan nu are voie să-și abandoneze vasul.
De asta i-am ordonat dur să se întoarcă la bord.
Dacă s-ar fi întors la bord,
dacă și-ar fi dedicat atenția salvării pasagerilor,
lucrurile ar fi decurs altfel.
Ordinul lui De Falco, acum celebru în întreaga lume,
era un ordin imposibil,
menit să impresioneze mass-media.
A impresionat lumea,
a creat acest curent ostil împotriva lui Schettino.
Cred că De Falco a făcut ce trebuia atunci,
că a acționat dur.
Alt mod nu exista.
Poate că a părut dur, dar, de fapt,
De Falco a acționat cu competență și...
Cred că a fost singurul care, în acea noapte, a salvat fața Italiei.
Schettino ne-a cam făcut de râs în fața lumii.
Dle căpitan, nu v-au crucificat cam devreme?
În acea zi de 13 ianuarie, am murit și eu, într-un fel.
Din primele ore ale naufragiului,
până în ultimele etape ale acestui proces,
capul meu a fost oferit pe tavă,
deși procesul trebuia să implice o întreagă firmă.
Însă eu sunt singurul acuzat.
Cred că Francesco Schettino a fost victima unei dure campanii media.
Gândiți-vă: prima înfățișare,
din întâmplare și în mod simbolic, a avut loc într-un teatru.
Sunt Saverio Senese, avocatul lui Francesco Schettino
în procesul de apel.
Ca atare, n-am avut posibilitatea să-l reprezint în timpul investigației
sau în prima instanță.
Sunt Francesco Verusio.
Am fost procuror pubic la Grosseto în 2012.
Împreună cu colegii de la procuratură,
am pregătit procesul pentru stabilirea răspunderii pentru naufragiu.
Inițial, când l-am interogat pe Schettino,
mi s-a părut că nu înțelese ce se întâmplase.
Nu și-a dat seama
că a lăsat 4 200 de pasageri să se descurce singuri.
S-a gândit doar cum poate să-și proejeze imaginea
pentru public și pentru firmă.
Concordia? Era un vis.
Cel puțin, pentru mine, Am mai fost în croaziere,
dar ăsta era cel mai frumos vas pe care îl văzusem.
Vezi Costa Concordia așteptând. Un vas imens.
Ești impresionat și crezi că vei avea o săptămână grozavă.
Urma să vizităm multe orașe frumoase cu acest super-vas.
Nimic nu putea fi mai bine.
Mă numesc Matthias Hanke. În 2012, am fost pasager
pe Costa Concordia, cu amicul meu, Marcel.
Sunt Marcel Zuhn. Pentru amândoi,
aceasta a fost a doua croazieră din viață.
Vă mulțumim că ați ales Costa Concordia
pentru o vacanță pe mare. Vă dorim călătorie plăcută
și o croazieră de vis. Mulțumim din nou. Bun venit la bord!
Aplauze pentru căpitanul nostru, Francesco Schettino!
Minunată! Era o lume, un întreg oraș.
Era ca un teatru, construită cu lemn, minunat decorată,
cu candelabre enorme... Chiar și lifturile erau de vis!
Nu știam unde să ne mai uităm!
- Unde ești? - Aici, la lifturi.
La lifturi? Unde?
Fiul meu ne-a dus în acea după-amiază.
Și i-a spus ei: "Mamă,
n-ai mai fost pe vapor. Dacă îl scufunzi?"
- Ce soare e! - Vino să vezi!
Camera era foarte frumoasă. Baia era minunată
și aveam o mică sufragerie.
Am deschis imediat fereastra,
am văzut marea și m-am îndrăgostit de vas.
Vino să vezi!
Mă numesc Daniela Prestano.
M-am îmbarcat pe Costa Concordia pe 13 ianuarie 2012,
ca să particip la un concurs de coafură.
Sunt Luigi Catalli. M-am îmbarcat ca să îmi însoțesc soția.
Serviciul era perfect.
Spectacolele erau perfecte.
Personalul de la bar, care muncea tot timpul, era prietenos.
Per total, părea o vacanță reușită.
Am petrecut ziua în Roma,
apoi ne-am întors seara pe vas,
ne-am schimbat și ne-am dus la cină. Voiam să ne facem comozi
la barul din atrium, și să vorbim despre săptămâna trecută.
Apoi, a început totul.
Bună seara.
- Bună seara, dle căpitan. - Bună seara.
În regulă.
Verificați ce viteză ne trebuie ca să ajungem la Giglio.
Mi s-a zis să fac un salut din mers, la Giglio. OK.
Să stabilim cursul.
- Îl trec în registru? - Da.
- La distanță de 800 m? - Da.
Da? Distanța față de port. Adâncimea e mică.
Cât ne ia să ajungem dacă plecăm la șapte?
Vreo două ore. În jur de 9:30.
Bine.
- Ne vedem mai târziu. - Da.
Trecerea era programată.
Trebuia s-o facem în săptămâna anterioară,
dar, din varii motive, nu s-a putut.
Deci, conform informațiilor din acea seară,
cursul fusese ușor schimbat,
pentru un salut la insula Giglio.
Mă numesc Stefano Iannelli.
Când Costa Concordia a naufragiat, eram pe puntea de comandă,
ca subofițer.
Trecerea pe apă e o tradiție veche
în navigație. Nava trece pe lângă coastă
pentru a oferi onoruri unui oraș sau unui momunent.
Nava trebuia să treacă cât mai aproape,
ca s-o vadă toată lumea.
E un fel de publicitate.
Ne-am dus la cină la 18:30, am luat loc
și am așteptat colegii de masă. Ei locuiau în Berlin,
originari dintr-o fostă republică sovietică.
Noi făcusem rusa la școală. Cântam cântece rusești cu ei.
Ne distram întotdeauna la cină.
Salute!
Santé, na zdorovie, noroc!
- Da? - Dle căpitan, sunt Ciro.
- Da? - 9,6 kilometri.
Bine. E în regulă.
Ar trebui să trecem pe lângă Giglio la 21:44.
21:44, OK.
Mă numesc Sandro Cinquini.
Sunt medicul-șef de pe Costa Concordia de peste 30 de ani
și am fost martor al tragediei din noaptea de 13 ianuarie.
Auzisem că plănuiam să treacă pe lângă insula Giglio.
Eram în cabina mea
și, de curiozitate, mă uitam pe geam, pe la ora 9, 9:30,
ca să văd peisajul insulei Giglio.
Însă era întuneric.
M-am întrebat dacă chiar vom trece pe acolo.
Bună seara.
Salut, Francesco. Întârzii. Trebuie să termin tura.
Salut, Antonello. Te așteptăm. Insula nu pleacă nicăieri.
- Bine. - Mai avem jumătate de oră.
Antonello, chelnerul-șef.
- Îmi pare bine. - Și mie.
Ei bine...
Schettino voia să arate că era bun.
- Să termină și să mergem. - În acea noapte,
Tievoli, chelnerul-șef,
îl rugase să treacă pe lângă Giglio
fiindcă acolo locuia mama lui, iar el voia să o salute.
De aceea, Schettino a navigat mai aproape.
Apoi, era și dra Cermotan. Aveau o relație romantică.
Poate că Schettino a luat acea decizie ca s-o impresioneze pe dra Cermotan.
- Bună seara. - Bună seara, dle căpitan.
Ce viteză avem?
15.5.
Cârmiți manual.
Am înțeles.
Rusli era marinarul de veghe.
Pe atunci exista doar un om,
care era și observator și timonier.
Dacă era necesară cârmirea manuală,
marinarul schimba poziția, oprea pilotul automat,
iar nava depindea de cârmă
și ordinele erau date direct către timonier.
278, confirmat.
278.
Și acum?
285.
Schettino a susținut că a optat pentru cârmirea manuală,
crezând că era departe de stânci.
Până la urmă, tradiția "trecerii"
era o procedură foarte populară
și fusese autorizată de companie.
L-ai sunat pe Palombo, Antonello?
- Încă nu. - Sună-l.
Schettino s-a dus pe punte și a spus "cârmiți manual".
La o astfel de procedură, ar fi trebuit
să plaseze un om de veghe pe lateralul punții.
Care să urmărească hărțile navale...
Dar el a navigat manual.
În acest timp,
l-a sunar pe Palombo, un fost căpitan pe care îl cunoștea
și de care credea că se află la Giglio.
Da, sigur.
Nu, e aici. Ți-l dau acum.
Mario.
Căpitane Palombo, bună seara. În curând, trecem pe lângă Giglio.
Nu sunteți la Giglio. Sunteți la Grosseto?
Conform lui Palombo, Schettino era un căpitan foarte bun, tehnic,
însă era oarecum arogant cu echipajul și cu subalternii.
Trebuia să faci cum spunea el.
Chiar și dacă trecem la 0.3 sau 0.4, avem adâncime, nu?
Suntem la 290.
Bine, înțeleg. Deci putem sta liniștiți.
Da, facem un pic de spectacol și salutăm lumea.
Bine. Vorbim mai târziu.
Preiau comanda.
Căpitanul preia comanda.
Când a preluat cârma, cursul era deja deviat.
Cu toate acestea, ofițerii prezenți pe punte
nu l-au informat despre deviere.
Deci el, fără să-și dea seama, s-a îndreptat către stânci.
Să trecem la 16.
A renunțat la cursul cartografiat de Canessa
și a condus o navă de 300 metri cu viteză de 16 noduri,
fără direcție și fără...
...A condus la volan, ca o șalupă.
Cum să spun? Parcă ar fi condus o plută. A fost o nebunie.
Ajungeți încet la 310.
- Ușor. - 310.
Pe unde trebuie să trecem? Prin fața portului?
Păi... da.
Căpitanul Schettino era rigid.
Când intra pe punte, se făcea liniște.
Nu era vorba chiar...
...de frică, dar exista o tensiune.
El era autoritar.
Acum, după ce am navigat opt ani de zile,
știu că marea greșelă a fost că toți au tăcut.
N-a spus nimeni "căpitane, poate că megem prea repede."
"Căpitane, ar trebui să acostăm," Fiindcă viteza era foarte mare.
Eu știam faptele,
așa că procuratura mi-a ordonat să colaborez la anchetă.
Ne-am dus la Grosseto
în fiecare zi, timp de trei luni, și am discutat
cu martorii principali, cu firma, cu toată lumea.
Conform articolului 295 din codul de navigație, căpitanul
poartă răspunderea finală pentru supravegherea cursului.
Însă, dacă acesta nu e prezent
sau nu pare să fie potrivit
sau să poată îndeplini sarcina,
trebuie ca alții să îi ia locul.
Asta s-a întâmplat recent, oe 17 decembrie 2011.
Când nava pleca din Marsilia, deși vântul avea 60-65 noduri,
decizia de a porni pe mare a fost contestată de Ciro Ambrosio.
Căpitanul a fost foarte furios,
pentru că tot ce se spune pe punte e înregistrat.
Din această cauză,
Ambrosio a ajuns să fie învinovățit.
Căpitanul deține comanda. El ține frâiele.
Acești ofițeri, mulți, foarte tineri,
nu aveau curaujul și nici experiența
de a coopera cu superiorii, fie și prin critică.
Nu aveau așa ceva. Fiindcă nu li se permitea.
325.
315.
- 325. - 325.
325.
Eu eram liniștit.
Aveam ofițeri competenți, un căpitan experimentat.
Nu-mi închipuiam ce avea să se întâmple.
350.
- 340. - 350.
350, altfel ne lovim de stânci!
Apoi, vezi că omul care ar trebui să fie sigur pe el
începe să pară îngrijorat.
Își ridică vocea și dă semne
care te fac să te gândești că lucrurile nu mergi cum trebuie.
Tribord 10!
Tribord 10.
Tribord 20!
- Tribord 20. - Viraj dreapta!
Viraj dreapta
Suntem obstrucționați la stânga.
Etrava e obstrucționată la stânga!
Asta înseamnă că etrava nu are loc să facă viraje.
Oricum s-ar mișca, lovește ceva.
- Babord 10! - Babord 10.
Babord, nu tribord!
Căpitanul a dat imediat ordinul de "contră",
adică întoarcerea cârmei în direcția opusă cursului navei,
penru a îndepărta etrava de obstacol.
Dar viteza era prea mare, iar nava avea inerție.
Vasul a virat, dar nu destul.
Babord 20!
Viraj babord!
Căpitane trebuie să renunțăm!
Trebuie să virăm stânga cu etrava.
Am lovit o stâncă?
- Închideți ușile izolatoare de la pupă. - Acum!
Doamne, ce am făcut...
Era în jur de 9:30, iar noi stăteam la bar.
Deodată, ne-am zguduit
și toate lucrurile de pe masă au început să alunece.
A fost ceva ireal.
Ca atunci când conduci și pui brusc frână.
- Unde să mergem? - Nu, mai bine stați jos.
Am auzit "brrm brrm brrm"...
...apoi alte bubuituri.
Iar întreaga navă s-a rotit.
Farfuriile cădea. El mi-a zis imediat să plecăm.
An plecat primii. El a știut că se întâmplase ceva.
La un moment dat, am auzit un scârțâit.
Suna ca...
...o carenă blocată în nisip.
Am crezut că vasul se apropiase prea mult Giglio
și că o fi atins fundul mării.
Nu m-am închipuit că fisura carenei era imensă.
Mamă, să mergem!
A simțit o zguduitură.
Eram în pat, ne uitam la televizor.
Ne-am privit și ne-am întrebat dacă ajunsesem la destinație.
Era prea devreme. Trebuia să ajungem în dimineața următoare.
Apoi, s-a șifonat perdeaua și am văzut clar
că vasul era înclinat.
Mă numesc Sandra Birnstiel.
În 2012, an fost pasager pe Costa Concordia.
Mă nunesc Bianca Ziggert.
În 2012 am călătorit a doua oară pe Concordia.
Apoi, am așteptat și ne-am gândit la ce ni s-a spus în anunțul video.
Să ne punem haine călduroase și să ne păstrăm calmul.
Ne plimban pe debarcaderul verde și ne uitam la orizont.
Am văzut o navă imensă,
mult prea aproape de insulă.
Mă numes Giorgio Fanciulli. În seara de 13 ianuarie 2012,
am fost primul, împreună cu prietenii,
care a văzut Costa Concordia apropiindu-se de insulă
la câteva secunde după ciocnirea cu stâncile Scole.
- Probabil că fac iar o trecere. - Ar trebui să fie mai departe.
De obicei, s-ar fi văzut lumini și blițuri de la aparatele foto.
Însă nu se vedea nimic.
Apoi, luminile navei s-au stins
și am pierdut nava în întuneric.
Parcă fusese o navă-fantomă.
Rămâneți calmi. Vă ținem la curent.
Mulțumim pentru atenție.
A căzut curentul.
Când urcam pe scări, luminile s-au stins.
A fost beznă 20-30 de secunde.
Atunci s-au auzit primele țipete. Desigur, unii oameni au căzut.
Apoi, au pornit generatoarele de urgență.
Personalul ne liniștea. Apoi, pe puntea 8,
am privit în jos de pe balcon.
Am văzut bule de aer.
Peste tot țâșneau bule de aer. Nu ne-am putut explica asta.
Nu ne-am făcut griji. Vasul nu se putea scufunda.
Toate aparatele urlau.
Toate dispozitivele de pe punte care puteau suna sunau.
Am înțeles că ne-am lovit de ceva,
că ne-am ciocnit de ceva.
N-am crezut că era așa de grav.
Cred că nici colegii mei n-au înțeles amploarea pagubelor.
De ce ne-am lovit?
De o stângă. Era chiar la suprafață.
Rezolvați cu lumina. Important e să nu luăm apă.
- Babord 10! - Babord 10.
Babord, nu tribord!
Timonierul, Rusli Bin,
a urmat ordinele primite
într-o situație de urgență
în mod incorect. A făcut exact invers.
Când Schettino i-a zis "zece grade la stânga", el s-a dus la dreapta.
Conform lui Schettino,
dacă Rusli i-ar fi urmat corect ordinele,
vasul nu ar fi ajuns pe stânci.
Însă, la înfățișarea dinaintea procesului,
s-a dovedit că, la acea viteză,
nava ar fi lovit oricum stâncile.
Schettino nu a avut resursele necesare pentru a găsi consultanți
care să poată lupta
cu puternica armată de experți și consultanți ai acuzării.
El a avut noroc cu profesorul Neri,
un expert renumit,
nepărtinitor, deasupra oricăror interese.
El a ajutat la clarificarea faptelor.
Aici se poate vedea cursul real al evenimentelor.
Aici vedem ce s-ar fi întâmplat
dacă, la 12 secunde înainte de coliziune,
cârmaciul ar fi virat la stânga, cum îi ordonase Schettino. Vedeți?
Stânca e lângă navă, apoi aceasta se îndepărtează.
Dacă stânca ar fi atins nava,
coliziunea s-ar fi produs către pupă,
și nu ar fi afectat toate cele cinci compartimente.
Cârmire manuală.
Rusli Bin, înainte de a fi timonier, a lucrat în întreținere.
A fost chiar și stewardez.
Schettino trimisese și un email
în care menționa problemele cauzate
de incopetența unei mari părți din personal.
Dar i s-a spus că trebuie să lucreze cu ce avea.
Chiar și dacă timonierul ar fi respectat ordinul,
iar nava nu ar fi atins stânca,
chiar și așa, Schettino...
n-ar fi trebuit să facă acea manevră.
Ar fi fost interesant de interogat timonierul.
Însă nu s-a putut, pentru că i s-a permis
să dispară, să revină în țara lui.
Nu l-am mai putut găsi niciodată.
Porniți generatorul.
Poftim?
Porniți generatorul de urgență pe motorină!
- Șefule. - Da?
Am luat apă?
Da, multă. Nu putem coborî.
- Unde? - În sala motoarelor.
- E multă apă? - Este. Nu putem coborî.
Coborâm pe dincolo.
O clipă. Pornesc motoarele. Vă anunț.
Căpitane, informăm pasagerii?
Da. Spuneți că s-a întrerupt curentul.
Spune-mi ce se întâmplă. Unde ești?
În sala motoarelor. Arunc o privire.
Dnelor și dlor, vă solicităm atenția.
Din cauza unor probleme tehnice, s-a întrerupt curentul.
Repet: din cauza unor probleme, s-a întrerupt curentul.
Nu intrați în panică. Păstrați-vă calmul.
Tehnicienii lucrează la soluționarea problemei.
Repet, s-a întrerupt curentul.
Dar tehnicienii lucrează la o soluție. Mulțumim!
Deodată, s-a creat agitație pe coridor.
Am ieșit și am vrut să-i punem întrebări unui angajat,
dar acesta nu știa nimic. Era haos.
Apoi, am zis că luăm câteva lucruri și ieșim.
Primul anunț a fost "Fiți calmi", într-o mulțime de limbi.
Ne-am stresat un pic, apoi s-a ajuns la germană.
Ni s-a spus că se stricase cutia neagră.
Adică nu aflasem nimic. Nu știam ce înseamnă asta la o astfel de navă.
Când ne-am îndepărtat,
am observat că nava era înclinată într-un mod ciudat.
Și existau două lumini roșii pe puntea principală.
Asta înseamnă că nava e scăpată de sub control,
că nu mai are propulsie și nu mai merge cârma.
Vorbești spaniolă?
- Da. - De ce ai vestă,
- dacă totul e în regulă? - Pentru orice eventualitate.
- Deci totul e în regulă? - Da.
- Atunci de ce o porți? - Pentru orice eventualitate.
Ce nebunie.
Când s-a declanșat prima alarmă, am mers la infirmerie.
Eram în camărăuța noastră, cu ușa deschisă.
Am văzut aparatul EKG trecând pe lângă noi.
Asistenta, care erea mai isteață decât mine,
a spus: "Vasul se înclină. Trebuie să evaluăm situația."
Apoi, am fost anunțați că nivelul apei crește.
Din fericire, a început evacuarea
nivelurilor B și C, unde locuiește echipajul.
Șefule, putem porni măcar un motor?
Încă n-am ajuns jos, căpitane.
Nu puem intra la motoare dinspre tribord.
Apa e la tabloul principal de comandă.
Adică ne scufundăm? Nu înțeleg.
Da.
Apa a ajuns la tablou. Îmi pare rău, căpitane.
Nu putem porni motorul. Generatorul de urgență e inundat.
Vreau să știu un singur lucru. Poate nava să plece sau nu.
Dacă nu, trebuie să las ancorele.
Nu putem porni motorul. Generatorul e inundat.
La câteva minute după coliziune,
el a știut că nava era pierdută. Se scufunda.
Iar tu stai pe o navă care e gata să se scufunde
și nu scoți șalupele de salvare
să evacuezi nava și toți pasagerii?
Roberto, am dat greș.
M-am apropiat prea mult de insua Giglio.
Căpitanul Palombo mi-a zis să vin.
M-am dus și am de apă mică la pupă.
Sunt mort. Nu spune nimic. Sunt mort.
Roberto Ferrarini era CCF al firmei,
adică coordonator al crizelor flotei.
El se ocupa doar de problemele de "nivelul unu",
adică, în principal, probleme de ordin financiar.
'Neața, Ferrarini.
Deci, orice era legat de greve, probleme de personal, mici avarii,
dar nu și de lucruri care puneau în pericol pasagerii sau mediul.
Am făcut-o ca să-i fac lui pe plac.
M-am apropiat și am dat de o stâncă mică.
Acum, nu mai avem curent, fiindcă ne-am lovit la pupa.
Conform procedurii, căpitanul trebuie să anunțe autoritățile și armatorul.
Dacă armatorul află, el trebuie să ne anunțe.
Dar n-am primit niciun telefon de la Costa Cruises.
Probabil că au crezut că situația nu era îndeajuns de gravă
încât să anunțe autoritățile.
Sunt la intrare.
Spune-mi situația compartimentelor sigilate inuntate.
La bord, se știa că vasul era pierdut.
Fiindcă Iaccarino, un ofițer, a coborât să evalueze pagubele
și a spus că cel puțin trei comparimente adiacente erau inundate.
Ne înclinăm spre stânga. Apa a ajuns la 1 - 1,5 metri pe puntea 0.
Criteriile de siguranță prevăd că nava trebuzie să rămână pe apă
și e considură "sigură", dacă are două compartimente vecine inundate.
Dar, dacă sunt trei, trebuie părăsită. E considerată o navă moartă.
Confirm că apa nu intră. Ușile izolatoare rezistă.
Suntem la 1,5 - doi metri de puntea 0. Avem apă pe stânga.
Roberto, ascultă-mă...
Nu ne scufundăm.
Voi lăsa ancora într-o clipă.
Rămem aici. Va trebui să chemăm un remorcher.
Până la un anume moment, Schettino
a sperat că va salva nava, pasagerii și personalul.
Nu înțelese gravitatea fisurii care afectase nava.
Când i-a spus lui Ferrarini să trimită remorchere și elicoptere,
era sigur că nava putea ajunge în port.
Marea are reguli.
La un accident atât de grav, fiecare are o sarcină clară.
Nimeni n-a făcut ce trebuia.
În primul rând, Schettino n-a făcut nimic.
L-a sunat pe Ferrarini ca să găsească o scăpare.
Asta a fost ceva de neiertat.
Unde naiba e căpitanul?
Poliția.
Alo, poliția?
- Da. - Scuze, sunt acasă cu niște amici.
Mama unei prietene ne-a sunat
să ceară ajutor. Se află pe un vas de la Costa Cruise,
care s-a lovit de ceva...
Toți poartă veste de salvare.
- Pe cine trebuie să sunăm? - Pe cine să...
- Nu înțeleg, ce s-a întâmplat? - Ajutați-ne...
Pe la ora 22:00, cred că 22:06,
ne-a sunat un polițist din orașul Prato,
care a inforat biroul căpitanului din Livorno
că o femeie a fost contacată de mama ei,
care se afla pe un vas de croazieră,
și i-a spus că se luase curentul,
că obiectele au alunecat de pe masă în timpul cinei
și că li se ceruse să poarte veste de salvare.
Personalul a aflat că nava staționa lângă insula Giglio.
Nava se îndrepta spre Savona, dar prova era îndreptată spre sud.
Asta era ciudat. Pe de o parte, știam că era în derivă,
afectată de vânt și curenți.
Pe de altă parte, ni se spunea că e foarte aproape de insulă,
deci, înr-o situație periculoasă.
Costa Concordia, paza de coastă Circomare Porto Santo Stefano.
Recepționați pe canalul 16?
Da, aici Costa Concordia.
Bună seara. Aveți cumva probleme la bord?
Zi-le că s-a luat curentul.
Avem o întrerupere de curent. Verificăm situația.
Aveți nevoie de asistență sau rămâneți staționați
- lângă insula Giglio? - Roberto?
Da, rămânem aici să evaluăm pana de curent.
Care e problema?
Generatorul? Poliția din Prato a primit un telefon
de la ruda unei persoane de la bord
care a spus că totul cădea în restaurant.
Nu. E doar o pană. Evaluăm situația.
De când durează pana?
De circa 20 de minute.
Bine. Țineți-ne la curent.
Am auzit clar
primul apel de la paza de coastă din Livornă către puntea de comandă.
Auzeam de pe mal țipetele
oamenilor care purtau veste de salvare.
Am auzit anunțurile de a bord care îndemnau la calm.
Asta nu părea o simplă pană..
Am sunat personal la numărul de urgență al secției
ca să explic că ceea ce li se spunea de la bord
nu era adevărat.
Nava a făcut acel viraj datorită Domnului.
S-ar fi răsturnat complet, dacă vântul n-ar fi dus-o către stânci.
Ar fi murit 4 200 de oameni.
Scenele de panică de pe navă...
Oamenii erau terifiați.
Fiecare se lupta să scape.
În acea noapte, am avut mare noroc
că nava Costa Concordia a fost dusă către insula Giglio
și apoi a rămas aici.
Altfel, catastrofa ar fi fost mult mai mare.
Am înțeles pericolul. Soțul a zis să urcăm.
Văzuse veste de salvare acolo. Am urcat opt etaje pe scări.
Dar eram atât de agitați, că am uitat numărul camerei.
Însă, după un timp, le-am găsit.
- Nu aveam informații. - Nu.
Am luat câteva lucruri, am pus vestele și am ieșit.
Toate obiectele din restaurant trosneau și zăngăneau.
Mult timp mi-a rămas în cap zăngănitul farfuriilor.
Erau cioburi peste tot. Nu puteai merge cum trebuie,
fiiindcă se spărsese tot, Era haos.
Să evacuăm echipajul și pasagerii. De ce nu-mi răspunde Ferrarini?
Apoi, am coborât iar.
Au apărut din ce în ce mai mulți oameni cu veste de salvare.
Stăteau acolo. Uneori țipai și urlau.
Mulți stăteau deja la punctul de control.
Noi nu aveam nicio funcție așa că ne-am zis,
că ar trebui să ne luăm veste.
Erau mulți copii pe vas. Copilași italieni,
cu mamele lor. Am întrebat pe unde să o luăm.
Mai întâi, ni s-a zis prin față, Apoi, prin spate.
Nu am mai fost anunțați ce să facem.
N-am gândit ca, mai întâi, să ieșim, ca să vedem unde ne aflăm.
Încearcă să pornești motoarele.
Putem contracara deriva?
Am fost pe multe nave când am lucrat în Marină.
Am urcat imediat la al patrulea etaj, unde erau bărcile de salvare.
Am început să pregătesc una.
Eram singur. Încă nu mai ieșise nimeni.
Erau foarte puțini membri ai echipajului.
Am văzut doar unul, care a venit să mă ajute cu barca de salvare.
Era haos.
Oamenii țipau și îți smulgeau vesta,
fiindcă nu erau destule pentru toți.
Personalul spunea "le aveți în cabină, rămâneți calmi".
Oamenii țipau, copiii plângeau,
era apă pe jos, lumea aluneca.
Calmați-vă, vă rog.
Ne certam, fiindcă nu știam gravitatea situației. Nava se tot înclina.
Sunt Sabatelli Nada,
În noaptea de 13 ianuarie 2012 mă aflam pe Costa Concordia.
Sunt Grattagliano Valentina și încă mai am cardul cabinei.
Sunt Giuseppe Miccoli.
Sunt unul dintre cei care au adus bărcile de salvare la mal.
Vasul e ușor înclinat spre stânga.
Nu am idee...
Ne-am dus pe latura care se ridica.
În acel moment, am sunat la poliție.
Mi s-a zis să sun paza de coastă.
"Dar eu v-am suna pe voi, Nu puteți suna voi paza?"
Tipul mi-a dat numărul și am sunat paza de coastă.
Cei de acolo au răspuns: "Ni s-a zis că au o pană de curent."
Le-am spus: "Am lucrat pe nave militare."
"Pană înseamnă că n-ai curent,
nu că vasul e înclinat la șase-șapte grade."
Ei au zis: "Bine, ca să fim siguri, am trimis trei șalupe."
Adjunctul poliției din Livorno
avea bănuieli. A spus: "Șefule, nu ne spun adevărul".
Eu an sunat din nou puntea.
Abia atunci, Costa Concordia a spus că nu au doar o pană,
ci că iau și apă la bord.
Deci nu e doar o pană? Luați și apă?
Da, avem o fisură.
Vreți un remorcher sau alt fel de asistență?
Există răniți?
Solicităm un remorcher.
Toți pasagerii au veste de siguranță.
Prima mea reacție a fost frica.
Americanii spun că ne pregătim o viață pentru a gestionăm o salvare în masă,
însă trebuie să ne rugăm să nu fie nevoie s-o facem.
Pentru că, în astfel de situații
există întotdeauna un preț de plătit. Prețul vieților umane.
Șalupa pazei de coastă nu era departe,
așa că am trimis-o acolo.
Dle căpitan, ajungem la voi.
Cum au sosit și au privit Concordia,
au spus că nava era cu tribordul jos, deci pupa era pe fundul mării,
sau pe o stâncă.
De asemenea, au zis că ancora de la tribord era lăsată.
Deci, nava putea să coboare bărcile de salvare.
De ce nu coboară bărcile de salvare?
Afirmativ. Apa se ridică prin lifturile de la pupa.
Are deja un metru. Intru pe ușile de incendiu.
Roberto, situația se agravează.
Nu, încă nu.
Era ora 22:30. El încă nu trimisese SOS,
nici alarma generală la bord.
Evident, nu ordonase abandonarea vasului.
Echipajul stătea în fața bărcilor de salvare
și nu lăsau oamenii să intre. Dimpotrivă.
Apoi, un angajat a făcut un anunț.
"Ar trebui să megeți în cabine
și să nu intrați în panică."
Din partea căpitanului, vă rugăm să reveniți în cabine
sau, dacă doriți, în sala principală.
Totul este sub control. Bine?
Dle căpitan, pasagerii se duc către bărci.
Să dăm alarma generală?
Așteaptă.
Mulți i-au zis să dea alarma generală.
Dar le spunea să aștepte.
A încercat până în ultima clipă să se salveze pe el,
știind bine că nava era pierdută.
- Trebuie să părăsim nava! - Plecați de acolo!
Ordonă părăsirea navei!
Bine. O clipă, să-l sunt pe Ferrarini.
Roberto, totul se duce de râpă.
Sunt la 350 m de insulă.
Dnelor și dlor, atenție.
Vă rugăm să rămâneți calm și să vă strângeți
la punctul de întâlnire de la stația de cotrol, pe puntea 4.
Purtați vesta de salvare.
Urmați instrucțiunile echpajului.
Strângeți-vă la stația de control, punctul de întâlnire de pe puntea 4.
Am vorbit cu cel care face anunțurile.
Încearcă să mențină calmul. Suntem în fața insulei.
Fără poze!
Când am ajuns pe puntea 4, era plină ochi
și deja vedeam scene inumane.
Oamenii alergau, țipau și se împingeau.
Nu mai exista "femeile și copiii au prioritate".
Așa se purtau toți. Nu vreau să demonizez pe nimeni,
fiindcă era o situație excepțională, însă m-a șocat.
Toți încercau să se salveze.
Condițiile de pe puntea 4 erau deja proaste.
Costa Concordia, vă întreb dacă sunteți în pericol.
- Sunteți în pericol? - Ce spun, căpitane.
Acum trimitem un SOS.
Spune-le.
Acum transmitem SOS-ul.
În sfârșit, au dat SOS-ul, la cererea mea.
Dacă mai așteptăm, echipele de salvare ar fi sosit și mai târziu.
El a condus nava în stânci, cu 17 noduri la oră.
Nu e de râs și nu există scuze, dar nava e încă la suprafață.
Sunt 4 000 pe vas.
Nu ajung 30, 40, 50 de unități afară.
Oamenii trebuie să plece de pe vas,
iar soarta lor e în mâinile căpitanului.
Dacă acesta cu cooperează cu salvatorii din exterior,
nu va ieși nimic.
Inițial, te-ai putea gândi că a fost depășit de situație,
dar trebuse o oră, iar nava.
Dacă știi că nava se va scufunda,
când cobori bărcile de salvare ca să salvezi pasagerii?
El n-a făcut asta.
Când s-au transmis informații mai clare,
Schettino a dat imediat alarma generală.
Mai întâi, a încercat să se apropie cât mai mult.
Dacă ar fi dat ordinul
când nava avea o anume viteză,
bărcile de salvare s-ar fi răsturnat.
Ar fi murit sute de oameni.
Trebuia să facă cercetări profesioniste
prin procesel de simulare adecvate.
Sunt Mario Pellegrini.
Pe 13 ianuarie 2012,
eram viceprimarul insulei Giglio.
Mă întorsesem dintr-o excursie în SUA, tot pe un vas de croazieră.
Mă pregăteam să mă culc.
Din cauza fusului orar, nu dormisem cu o noapte în urmă.
Am primit un telefon de la șeful poliției insulei.
El a spus că o navă afariată se află lângă docurile Giglio.
Am urcat în mașină și m-am dus acolo.
Când am intrat pe drumul către estul insulei,
nu mi-a venit să cred ce am văzut.
O navă imensă eșuată pe stânci, plină de lumini.
Am mers mai departe. Știam pefect drumul.
Sau poate că mașina îl știa mai bine.
Dar eu nu-mi puteam lua ochii de la vapor.
M-am umplut de adrenalină și mi-a trecut tot somnul.
Am ajuns în piața mare și am lăsat mașina în mijloc.
M-am întâlnit cu primarul, care ajunsese un pic mai devreme.
Am trecut la acțiune împreună.
Am sunat pe oricine ne putea ajuta,
am deschis școlile,
am inițiat toate procedurile de urgență
pe care le puteam face de pe insulă.
Încă nu înțelegeam ce se întâmplase.
Dnelor și dlor, atenție.
Îndreptați-vă către punctul de întâlnire de pe puntea 4
și urmați indicațiile echipajului. Rămâneți calmi.
Când am auit semnalul de părăsire a navei, partenerul meu expert
a zis "M-am săturat." S-a dus la bărbatul
care-i ținea pe toți blocați în spatele unei bariere,
l-a zgâlțâit și a spus: "Dă-te, trebuie să trecem.
"Nu mai putem rămâne aici."
Haosul domnea pe toată puntea.
Oamenii fugeau ca niște găini fără cap,
nu știau care era barca lor de salvare
și săreau în prima pe care o găseau.
Se îmbrânceau, unii alunecau de pe punte, care era înclinată.
Era o situație tragică.
Am încercat să spun că suntem la 200 de metri de Giglio.
Eram sigur că eram în larg.
Nu văzuserăm deloc insula. Nu apucaserăm
să ne uităm în acea direcție. Vedeam doar largul mării.
De ce nu s-a gândit cineva să calmeze pasagerii?
Dacă coborâm bărcile de salvare,
pot spune pe stație că vom părăsi nava?
Stai. Evacuăm pasagerii. Spune-le că evacuăm pasagerii.
Evacuăm noi pasagerii și îi ducem pe uscat.
Nu putea accepta că el, căpitanul vasului,
trebuia să le spună pasagerilor să-l abandoneze.
Era o dezonoare pentru el.
Este foarte plin de el. N-ar fi făcut niciodată asta.
Când m-am întors, încercând degeaba să obțin informații,
am găsit-o lângă barca de salvare. Toți erau pregătiți.
Ea stătea încremenită. Am zis: "Ce faci?"
"- Aștept, - Ce aștepți? Urcă!"
Am urcat. În barcă mai rămăsese un singur loc.
Angajatul responsabil a început s-o împingă.
Fiindcă nava era înclinată așa, iar bărcile erau aici,
au rămas blocate pe puntea inferioară.
Noi ne legănam înainte și înapoi
barca s-a zgâlțâit un pic, apoi am început să coborâm.
Mi-e frică.
Doamne. În clipa aia, am zis că vom muri cu toții.
Vom cădea de la etajul al treilea,
cu 100 de oameni în barcă.
E ca și cum ai cădea pe ciment. Murea toată lumea.
Gândindu-vă că voi muri, m-am rugat.
Apoi, simți o oarecare stânjeneală.
- Când ultimul tău gând a fost... - Cui îi pasă. Nimeni nu te cunoștea.
...dedicat doar Domnului?
Sincer, da.
Paza de coastă aprinsese un reflector
ca să arate fisura navei, care absorbea totul înăuntru.
Dumnezeule...
Nu mai văzusem așa ceva.
Era tăiată, ca și cum ar fi pătruns-o o lamă.
Trebuia să mergem în față, cum spuseseră alți oameni.
Acolo încă mai erau bărci.
Apoi ni s-a zis că nu mergem, fiindcă nu mai erau.
Nici nu mă mai gândeam la frică. Eram pe pilot automat.
Eu mă tot gândeam că nu e real ce se întâmplă.
Ajutor!
Echipajul de bază s-a străduit
să scoată bărcile la apă.
Mai întâi, au ridicat ancora.
Erau acolo bucătarul, chelnerul, echipa de cabină...
Cam toată lumea, mai puțin ofițerii. Eu n-am văzut.
Din punctul nostru de vedere, toți ne-au dezamăgit.
Cariera mea de căpitan s-a terminat.
Nava a dat de apă mică.
Urmăm procedurile corecte.
Salvez toți pasagerii. E în regulă.
Nu vă faceți griji. Totul e sub control.
A subofițer pe punte, în cazuri de urgență,
trebuia să conduc o echipă "T-I" pentru salvarea răniților.
Imediat după impact, am plecat de pe punte să caut răniți.
Am acționat după instinct, datorită adrenalinei.
Ea m-a ajutat să rezist până când am ajuns la mal.
Roberto, evacuăm pasagerii pe uscat.
Am reușit să plutesc până unde voiam.
Am lăsat două ancore chiar lângă docuri.
Pupa e în apă mică.
Vasul nu pleacă nicăieri.
Nu are cum.
Ce spun presei?
Sunt căpitanul din Livorno Faceți-ne un serviciu.
Ne puteți spune câți pasageri mai așteaptă evacuarea?
Cred că i-am evacuat aproape pe toți.
Un număr estimativ. Trebuie să știe unitățile navale.
Să organizeze preluarea...
- Ca să transporte... - Două sau trei sute...
Două-trei sute, cu tot cu echipaj și pasageri.
Circa 4 000 au fost evacuați.
Pleacă toată lumea de pe vas sau mai rămâne cineva?
Eu rămân, fiindcă suntem aproape de coastă.
Cred că acum ne sprijinim de fundul mării.
Fiindcă apa...
Carenarea ar trebui să se oprească, datorită apei, nu?
- N-ar trebui să fie mai rău... - Deci, rămâi doar tu?
- Sau mai rămâne cineva? - Cred că doar eu.
Bine, căpitane.
Luați documentele. Însoțiți-mă pe puntea 4.
Abandonăm puntea?
N-am spus asta! Veniți cu mine.
Ca și căpitan, Schettino trebuia să rămână pe punte.
Nu să se plimbe pe vas.
Trebuia să stea pe punte și să se ocupe de toate operațiunile,
până la sfârșit. Și să fie ultimul care pleacă.
Am văzut bărci de salvare venind dispre vasul uriaș.
Când prima a ajuns în port,
eu și primarul am ajutat pasagerii să coboare.
Le-am cerut informații, dar nimeni nu spunea nimic.
Am zis: "Șefule, poate că ar trebui să urc la bord."
El a dat din cap și a zis că da.
Pe drum, priveam uimit nava.
Cu cât ne apropiam, cu atât părea mai mare și mai înfiorătoare,
pentru că o vedeai deasupra ta,
de parcă stătea să cadă peste tine.
Ne-am oprit lângă prova navei, unde se afla o scară.
A fost dificil de urcat.
Ajuns la bord, am căutat un ofițer.
Am încercat să ajung pe punte. M-am foit vreo 20 de minute.
N-am întâlnit pe nimeni.
Când am coborât înapoi pe partea dreaptă,
am văzut oameni, inclusiv bătrâni,
care trebuiau să fie ajutați să urce în bărcile de sub puncte.
Oamenii veneau din cealaltă parte a vasului.
Așa că mi-am spus
că trebuie să merg acolo și să-i aduc în partea dreaptă.
La un moment dat, au oprit coborârea bărcilor,
fiindcă, altfel, s-ar fi blocat de chila înclinată.
Deci toți trebuiau să ajungă în cealaltă parte.
Fiindcă ar fi fost mai aproape de apă.
Când s-au epuizat bărcile, s-au aruncat centuri de salvare,
pe care trebuia să le umfli tu.
Exista o gaură mică
prin care intrai în apă, apoi te târai.
Am privit-o pe Sandra și i-am zis: "Te rog, nu-mi face asta."
"Nu pot face asta."
"Să așteptâm până când putem să intrăm în apă,
nu să sărim, fiindcă nu știm ce se află dedesubt."
Așa că am așteptat mult.
Eu îmi închipuiam că vor rămâne în apă,
dar apoi s-a întors o barcă de salvare.
A venit foarte aproape de navă.
Așa am putut să urcăm fără să ne udăm.
Aveți grijă...
Fraților, vă rog...
Cred că era miezul nopții, sau pe acolo.
A apărut o barcă. Deodată, înclinația navei s-a modificat rapid.
În acel moment, am sărit în barca.
Și eu, și Salvatore,
și căpitanul Schettino.
Am ajuns pe acoperișul bărcii
și l-am văzut pe căpitan acolo.
Imediat după aceea, puntea 3 era sub apă.
Nu mai puteam reveni la bord de pe acea parte.
Toți care rămăseseră pe puntea aceea atunci
ar fi ajuns în apă.
Iar în apă, unde sunt contracurenți și pot apărea vârtejuri,
șansele de supraviețuire erau de 50%.
Atunci, instinctul de supraviețuire mi-a dictat să sar pe barcă.
Pot spune că am avut mare noroc.
De îndată ce am ajuns pe puntea 4, în partea stângă,
nava a început să se încline.
S-a înclinat a treia oară.
A fost o tragedie, fiindcă asta însemna
că cealaltă latură a punții era sub apă.
Sunetul apei era groaznic.
Era atât de puternic...
A fost incredibil.
Frica ne-a cuprins pe toți.
Aproape ajunsem pe cealală parte.
Apoi, nava s-a zdruncinat din nou.
Apa a venit către noi.
Era o inundație imensă. Am intrat în panică. "Înapoi!"
Țineam de mână două bătrâne. Le-am împins, le-am tras...
Dar n-a mers. Și eu, și Marcel alunecam.
La sfârșit, am rămas blocați în lift.
În acel moment, când apa ajungea până la brâu,
ușile liftului s-au deschis.
Ușile au fost pulverizate.
Una dintre cele două doamne a scos un țipăt scurt și ascuțit.
Apoi, au dispărut amândouă.
Femeile nu au avut nicio șansă.
Cei de lângă noi care nu se ținuseră de ceva fuseseră luați de ape.
Credeam că doar noi supraviețuiserăm.
Stăteam lângă o femeie
care mă ținea strâns și spunea: "Nu vreau să mor."
Eu i-am zis: "Nu vei muri. Ai vestă de salvare și capul deasupra apei."
"Nu te teme."
Da, dar în lift, sau în puțul liftului...
Nu a mers.
Nu mai știam ce ne așteaptă.
Ceallată parte era inaccesibilă, prea departe.
Pe partea noastră, apa creștea încontinuu.
În mod explicabil, ne-a crescut și nouă panica.
Eram în genul de situație fără speranță,
din care știi că nu poți ieși.
La un moment dat, nava a început să se miște.
Printr-o minune a sorții,
luna plină a strălucit deasupra noastră.
Cred că pe această punte erau 100 de oameni.
Era o mare mulțime. Am văzut familii cu copii.
Toți voiau să urce.
Le-am zis: "Vă purtați ca niște animale."
"Mai întâi, femeile și copiii. Nu fiți bestii."
Am auzit o voce în spatele meu.
Pe de o parte, era împăciuitoare.
Dar a zis: "Nu-i trata așa. Sunt doar speriați."
Mă întorc și văd un domn, de circa 60 de ani,
un pic mai plinuț,
cu barbă,
ochi mari și un surâs larg.
A fost un moment de panică.
Când panica lovește, nu mai ai nicio rațiu...
Și acest lucru se învață. Asta a pățit și căpitanul.
Și-a pierdut controlul. Nu știi cum reaționează cineva
când intră în panică. Poți să fii chiar și căpitan de navă instruit.
Chiar și el a căzut în capcana panicii.
Mă numesc Roberto Galli.
În 2012, eram șeful poliției de pe insula Giglio.
Sunt primul care l-a găsit pe Francesco Schettino
în noaptea naufragiului.
Am reușit să ajungem la stâncile din fața navei Concordia.
Toți oamenii de acolo săriseră în apă. Unii erau răniți.
Era și o persoană cu dizabilități.
Toți stăteau adunați, ca să se încălzească un pic.
Deși era o noapte minunată, totuși era 13 ianuarie.
Am gâsit cinci sau șase oameni pe acea potecă.
Unul dintre ei mi-a zis că e ofițer pe navă.
Un pic mai încolo, căpitanul Schettino vorbea la telefon.
L-am abordat pe căpitan.
M-am prezentat și i-am spus: "Căpitane, te pot duce în port."
"Și, de acolo, te pot duce la navă."
Nu părea să fie ud. Deci nu căzuse în mare.
Însă ceilalți ofițeri erau toți uzi.
Căpitanul a spus: "Nu, trebuie să stau aici,
ca să coordonez evacuarea de pe vas."
M-a derutat I-am zis: "Nu poți să coordonezi nimic de aici."
Câțiva ofițeri au spus:
"Căpitane, de ce nu te duci la docuri și te întorci..."
Dar el era hotărât să rămână și nu l-am făcut să se răzgândească.
Alo?
Sunt De Falco din Livorno. Ești căpitanul?
- Da. Bună seara, căpitane De Falco. - Ascultă, Schettino.
Există oameni blocați la bord. Du barca la prova de la tribord.
Cred că, în acel moment, căpitanul Schettino nu înțelesese încă
ce se întâmplase.
Încă nu procesase
imensele pagube, tragedia enormă care se produceau.
- Sunt aici ca să coordonez salvarea. - Ce să coordonezi de acolo?
El spunea că trebuie
să coordoneze operațiunile de salvare de acolo.
Însă, din acea zonă, nu se putea face nimic.
Asta arăta în ce stare mentală era.
De fapt, atunci a avut loc celebrul apel telefonic
cu căpitanul De Falco.
Urcă la bord!
- Căpitane, te rog. - Nu. Urci la bord acum.
- La bord! - Bine. Mă duc.
Acum!
Schettino a spus că ținea legătura, de pe stânci,
cu autoritățile portuare
și cu organele responsabile.
A spus că coordona toate operațiunile de salvare,
sugerând de pe ce parte a vasului să intervină,
și arâtând unde sunt supraviețorii.
Apoi, a menționat
că văzuse o barcă cu o lanternă, o lumină
și a întrebat echipajul dacă poate să-l ducă înapoi pe navă.
Sunt Massimo Bancalŕ.
Pe 12 ianuarie, eram îmbarcat pe șalupa cu motor Aegilium.
Am recuperat 80 de supraviețuitori de pe bărcile de salvare.
Mai târziu, am fost trimis pe barcă,
ca să văd dacă există supraviețuitori în apă
sau să ajut oamenii blocați pe latura dreaptă a navei.
Când am ajuns, sub tribord,
am văzut doi oameni care ne atrăgeau atenția
cu semnale luminoase. Ne-am apropiat.
Unul dintre ei era căpitanul Schettino.
El a urcat pe barcă.
În timp ce se apropiau de navă,
din păcate, barca a început să ia apă.
Marinarilor li s-a ordonat să revină la docuri
și să nu-l mai însoțească pe Schettino.
Marea era agitată.
Bărcile se legănau și generau mai multe valuri.
Am luat apă de două ori, deci riscam să ne scufundăm.
Cred că n-am fi reușit să urcăm pe navă,
fiindcă scara de pe latura stângă
era plină de pasageri care în curs de plecare.
Ar fi fost greu să urcăm înapoi.
Căpitanul era foarte tăcut.
Era supărat, fiindcă știa ce se întâmplă.
Cred că era frustrat fiindcă nu putea reveni pe navă.
Schettino nu fugea.
Nu era căpitanul laș care abandona nava.
El a fost ultimul care a părăsit nava,
pentru că a trebuit. Dacă n-o făcea, murea cu siguranță.
A și încercat să revină pe navă, dar nu a putut. Nu a fost posibil.
Toți spun că procurorii au fost foarte duri cu el.
De fapt, am cercetat în amănunt tot ceea ce era de descoperit.
Nu exista un alt vinovat decât Schettino
pentru ce s-a întâmplat.
Eram singurul hotel deschis în acea noapte.
Aveam doi clienți care se culcaseră.
Eu sunt Paolo Fanciulli. Dețin hotelul Bahamas.
În acea noapte, am primit sute de supraviețuitori,
iar ultimul dintre ei a fost căpitanul Schettino.
Când am văzut că nava se scufunda, am fugit la hotel să pornesc căldura,
am aprins luminile și am pregătit camerele.
Apoi am văzut venind o mulțime de oameni,
îmbrăcați în portocaliu, fiindcă aveau vestele de salvare
și nineni nu voia să le scoată.
Nu era foarte frig,
dar eram îmbrăcați subțire, fiindcă veneam de pe vas, unde era cald.
Asta nu e o glumă.
Erau oameni peste tot.
Biserica e plină de oameni cu veste de salvare.
Biserica era plină. Copii în costum de baie, oameni desculți...
Nimeni nu adusese nimic de pe vas. Nimic.
Au început să intre în cameră, câte 30 - 40 deodată,
înghesuiți ca sardinele.
Nu mai aveam loc pentru ei,
însă soseau în continuare.
Un hotel, o farmacie...
Oamenii de pe insulă au fost...
Unii au oferit jachete și rochii. Au fost minunați.
Le-am dat tot ce am putut. Le-am dat băuturi.
Și totul s-a epuizat în câteva minute.
Am încercat să le dăm pături, dar n-aveam destule.
Au rupt perdelele să se învelească.
Au luat orice lucru cu care se puteau acoperi.
Nu erau foarte multe pături.
Doar o mână. Când am ajuns, se terminaseră deja.
Până la urmă, m-am simțit norocoasă, fiindcă am auzit
că unii oamenii încă erau pe vas
și se spunea că alții muriseră.
Până la urmă, încetezi să te mai gândești la tine.
El era pe o latură, eu, pe alta. Apoi, am putut vedea iar.
Ne-am spus: "De acum, fiecare e pe cont propriu."
Simțeam neputință, iar frica de moarte ne-a copleșit.
Era explicabil. Și ne-am spus:
"De acum, nu ne mai gândim la ceilalți,
fiindcă, în clipa asta, nu putem ieși."
Fiecare e pe cont propriu. Asta e... brutal.
La sfârșit, a intrat apa.
Mai întâi, până la genunchi. Apoi, ne-a trecut și de brâu.
Cred că aveam 10 - 20 cm de aer deasupra mea.
Am încercat să rămân în acel "buzunar" de aer.
Apoi, mi-am spus:
"Ține-ți respirația și vezi unde te duce apa."
La un moment dat, am prins balustrada.
Apoi, pas cu pas, metru cu metru,
m-am îndreptat către coridor.
După 3-4 metri, ești extenuat.
Mi s-a părut că a durat o veșnicie,
dar, la un moment dat
mă îndreptam în direcția punții.
Apoi, m-am scufundat și am fost aruncat în restaurant.
Am reușit să mă apuc de ceva.
Apoi, am urcat. Măcar ieșisem din apă.
M-am ținut bine de acea structură și am urcat, pas cu pas.
După aceea, m-am întins în exteriorul carenei.
Vă spun sincer,
la fiecare sunet auzit,
la fiecare mișcare a navei,
mă cuprindea total groaza
că Costa se va scufunda de tot. Deci nu-mi puneam problema
că voi putea fi salvat.
Am strigat după ajutor.
Am auzit o voce. "Domnule, vino, aici e o ieșire."
Am văzut doi oameni și am înotat în acea direcție.
Cu ultimele puteri, am ieșit din apă.
Am urcat cu chiu cu vai printr-un puț.
Apoi, am putut să privim în sus
și am văzut cerul.
Dar nu puteai urca mai mult, fiindcă era din oțel inoxidabil.
Deodată, cineva a privit prin gaură.
Am văzut oameni strigând după ajutor
din adâncul puțului. Auzeam cum vine apa.
Am căutat imediat o funie.
Încet, dar sigur, am tras nouă oameni din acel tunel.
A fost extenunant.
Ultimul pe care l-am tras era un tânăr.
El a zis că văzuse cadavrele unui copil și unui adult în restaurant.
Apoi, am început cu toții
să vorbim despre tragedie.
Ne-am spus: "Cine știe câți mai sunt acolo?"
La sfârșit, m-am târât de-a lungul carenei
și am văzut o scară.
Am urcat pe scară, unul câte unul,
și am ajuns pe o barcă mică. Am văzut paza de coastă
lumini și o insulă.
Nu mi-a venit să cred, penru că nimeni nu se spusese asta.
Am ajutat sute de oameni să scape de pe vas,
cobârând pe scară, în timp ce paza de coastă
recupera oamenii din mare.
A fost foarte greu să reușim să coborâm oamenii în acea noapte.
În primul rând, fiincă era umedă și alunecoasă.
Apoi, pentru că nu putea coborî decât un om pe rând, încet.
Dacă cineva aluneca
cădea în gol de la 40 - 50 de metri.
Deci a fost foarte greu să ajutăm și să calmăm oamenii.
După sperietura trăită, nu a fost ușor.
Am ajuns pe însulă pe la 16:30.
Primul lucru văzut a fost o mare de veste de salvare.
Erau toate făcute morman.
Prima mea grijă a fost dacă Matthias a scăpat.
Fețele tuturor erau cuprinse de o frică nespusă.
Frica că se întâmplase ceva, că cineva nu scăpase.
Și eu am simțit asta. Am continuat să caut.
Să văd dacă-l găsesc.
Și l-am gâsit stând pe schela de coborâre.
Am fost așa de fericit, că mi s-au muiat genunchii.
Am cedat și am căzut.
Și am așteptat, așezat, până la andocare.
Apoi am coborât de pe barca pazei de coastă.
Nu cred că am plâns atât de mult în viața mea.
Sigur, m-a afectat mult.
Când te gândești la tot ce s-a întâmplat
și la faptul că ar fi putut să fie mai rău...
Da... În orice caz, mă bucur că amândoi
am scăpa ușor. Am avut mare noroc.
Alții nu l-au avut.
Între 8:00 și 9:00, toată lumea a plecat.
După aceea, a sosit căpitanul Schettino
și m-a rugat să-i aduc o cafea cu mult zahăr.
Se vedea că e foarte supărat.
Avea fața foarte obosită și abătută.
Însă am fost surprins, fiindcă
nava se putea vedea de la geam, de pe terasă.
Iar el a zis: "Stânca nu a fost semnalizată."
Parcă încerca să se absolve de vină.
M-am simțit neplăcut, fiindcă am înțeles
că el era în pragul unei căderi nervoase.
Însă, în același timp, a avut o atitudine arogantă
când mi-a zis că stânca nu era marcată.
De parcă stânca era de vină.
La prima vedere, Schettino mi s-a părut foarte arogant, foarte...
Foarte plin de el.
Uneori, îmi era milă de el, dar...
Vinovăția lui era atât de clară,
încât nu înțeleg cum a putut să se ascundă
în spatele altor scenarii pe care el le pretindea posibile.
Schettino a încercat totul ca să iasă din bucluc.
Cred că Francesco Schettino a fost victima unei dure campanii media,
care l-a prezentat lumii
ca pe un căpitan laș și incapabil,
care, după ce a provocat scufundarea navei,
și-a abandonat echipajul și pasagerii,
fără a-și îndeplini rolul prevăzut de lege.
Însă judecătorii au fost binevoitori.
După părerea mea, au fost influențați
de ceea ce a fost, din prima clipă,
imaginea unui țap ispășitor, creată de presa din toată lumea.
Îl condamnăm
la 16 ani de detenție,
plus plata cheltuielilor de judecată.
Țin minte perfect că, pe atunci,
trimiteam câte 12, 13 persoane la proces.
Toți, cu excepția lui Schettino,
făceau înțelegeri sau solicitau procedura urgentă.
Dacă cerea urgentarea procedurilor,
sentința i s-ar fi diminunat cu o treime.
Nu pot să înțeleg de ce a mers la proces.
Poate că a crezut că ar fi achitat.
N-a recunoscut niciodată că a greșit.
Până la sfârșit, a susținut că nu a abandonat nava.
Am apelat la Curtea Europeană,
protestând asupra influenței pe care,
în fiecare etapă a acestei situații, a avut-o presa.
Am solicitat Curții să verifice,
să cerceteze dacă, așa cum ne temeam noi,
puterea de sugestie cauzată de campania media
a devenit modul în care
lumea și-a format părerea despre procesul lui Schettino.
E adevărat că supraviețuitorii rămân cu sechele.
Rămâi cu ceva în tine.
Și azi, ne spunem: "Au trecut 10 ani. Ce altceva mai putem face?"
Fiindcă putem muri oricând.
Eu merg mai departe de ani de zile.
În toți anii de navigație, am folosit această moștenire,
pentru a deveni mai bun
și a înțelege oamenii.
Experiența cea mai rea a vieții mele m-a ajutat să evoluez.
Când aud elicoptere, mă gândesc deseori la asta.
Și mi-ar rămas în minte zornăitul farfuriilor.
Nu mă mai sperii, dar, când îl aud,
îmi amintesc de dezastru.
Mie mi-a fost foarte greu timp de un an și jumătate,
fiindcă aveam și sistemul imunitar compromis.
Deci luam tot ce puteam cu mine.
De asemenea, mă simțeam distrusă la nivel psihic.
Însă au trecut zece ani și privesc lucrurile în perspectivă.
Mă gândesc la cele două femei
care ne-au acordat încrederea, dar nu au scăpat.
Este un sentiment absolut teribil.
Am făcut ce am putut. Am fost cu ele aproape două ore,
în timp ce avansam pas cu pas prin navă.
Le-am încurajat și am glumit cu ele.
De asemenea, cred că nu am putut face nimic.
Dar tot rămâi cu sentimentul
că ai dar greș, că nu ai reușit.
Uneori, se produc tragedii teribile.
Și, în acest caz...
...a fost teribilă.
Dar întotdeauna există un aspect divin care te ajută să răzbești.
I-a ajutat pe cei nenorocoși, inclusiv pe mine.
Dacă vântul ar fi bătut altfel,
nava ar fi sfârșit departe de insulă
și s-ar fi scufundat total.
Dacă se întâmpla asta, am fi numărat supraviețuitorii, nu morții.
Costa Cruises a refuzat interviuri pentru documentar.
Într-un comunicat, firma își declară compasiunea față de victime.
Nu s-au comentat procedurile legale din Italia vizavi de acest caz.
După dezastru, Asociația Internațională a Liniilor de Croazieră
a stabilit o serie de proceduri de siguranță
mai stricte decât cerințele la nivel global.
Procedurile de la bord ar fi fost și ele revizuite.
Inclusiv dreptul ofițerilor de a lua decizii la manevre.
Traducerea și adaptarea: FAST TITLES MEDIA