Downloaded from YTS.MX
Ni nas skrbelo. Ladja ne more potoniti.
Težak prenos!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ljubi bog! Pomislil sem, da bomo vsi umrli.
Ljudje so jokali, ladja se je vse bolj nagibala.
Nekaj minut po trku, se je vedelo, da za ladjo ni rešitve.
Voda se še naprej dviguje.
Prepričan je bil, da bo ladja vplula v pristanišče.
Povej, da je zmanjkalo elektrike.
Sem nas že videla v morju. Sandri sem rekla: "Prosim, ne sili me v to."
V tem trenutku se je instinktivno skakalo v čoln.
Poslušajte, Schettino, morda ste se rešili pred morjem, toda gorje vam.
Vkrcajte se, za vraga.
Nad mano je bilo 10 - 20 cm zraka in skušal sem se zadržati v njem.
V brezupnem položaju smo bili, zavedali smo se, da ni rešitve.
Bilo je 32 smrtnih žrtev,
kar bi se moralo preprečiti, ker bi se lahko.
Otok Gilio, 14. januar 2012, 1.46.
Prosim?
Ja? -De Falco iz Livorna pri telefonu. Ste vi kapitan?
Ja. Dober večer, kapitan De Falco. - Povejte mi, kako vam je ime.
Tukaj kapitan Schettino, kapitan.
Poslušajte, Schettino. Na ladji so ujeti ljudje.
Z reševalnim čolnom pojdite pod premec ladje, z desne.
Tam so vrvne lestve.
Vkrcajte se in mi sporočite, koliko je ljudi.
Ste razumeli? Pogovor snemam, kapitan Schettino.
Kapitan, trenutno je ladja prevrnjena.
Razumem. Nekateri se rešujejo ob tej lestvi na premcu.
Pojdite z druge strani ladje
in mi povejte, ali je kaj otrok, žensk in ljudi, ki potrebujejo pomoč.
In natančno mi povejte, koliko je katerih, jasno?
Poslušajte, Schettino, morda ste se rešili pred morjem, a gorje vam.
Vkrcajte se, za vraga!
Ime mi je Gregorio De Falco.
2012. sem bil vodja Oddelka za operacije Obalne straže v Livornu.
Koordiniral sem reševalne akcije Costa Concordie
in komuniciral s poveljništvom in kapitanom ladje.
V tem telefonskem klicu sem na vse načine poskušal prositi gospoda,
da se vrne na delo.
Kapitan, za božjo voljo... -Nič za božjo voljo! Takoj se vkrcajte!
Koordiniram reševanje... - Pa kaj koordinirate?
Takoj se vkrcajte in koordinirajte od tam. Zavračate?
Ne, ne zavračam.
Vkrcajte se! To je ukaz. Zdaj ukazujem jaz.
Vkrcajte se!
Jasno? -V redu, kapitan. Grem. - Takoj.
Kapitan ne sme zapustiti ladje.
Zato sem mu rekel, čeprav na grob način, naj se vrne na ladjo.
Če bi se vrnil na ladjo,
če bi se posvetil reševanju ljudi,
bi bilo popolnoma drugače.
De Falcova ukaz je zdaj prešel v kolektivni spomin vsega sveta.
Toda to je bil neizvedljiv ukaz,
ki je bil medijsko zanimiv,
ki je pustil močan vtis,
kar je pripomoglo k ustvarjanju sovražnega odnosa do Schettina.
Mislim, da je tedaj De Falco do Schettina postopal pravilno.
Drugega načina ni bilo. Morda je bil malce grob,
pravzaprav pa je bil natančen.
Mislim, da je bil ta večer edini, ki je visoko mahal z italijansko zastavo.
Kajti Schettino nas je pred svetom osramotil.
Kapitan, so vas prehitro križali?
13. januarja sem deloma tudi sam umrl.
Od prvih ur po brodolomu do zaključne faze sojenja,
je bila moja glava na na tnalu. Sojenje bi moralo zajeti
celotno podjetje,
a je edinega obdolženca videlo v meni.
Menim, da je bil Francesco Schettino žrtev močnega medijskega pritiska.
Upoštevajte, da se je prvostopenjsko sojenje, čeprav na simbolni ravni,
dogajalo v gledališču.
Ime mi je Saverio Senese. Sem odvetnik Francesca Schettina
v tožbenem postopku.
Nisem torej imel priložnosti, da bi ga spremljal v preiskovalni fazi
niti na prvostopenjskem sojenju.
Sem Francesco Verusio. Bil sem tožilec v Grossetu 2012.
S sodelavci sem pripravljali sojenje, da preiščemo odgovornost za brodolom.
Ob neposrednem zasliševanju Schettina
mi je dajal jasen občutek, da se ni popolnoma zavedal, kaj se je zgodilo.
Ni se zavedal, da je samim sebi prepustil 4200 potnikov.
Razmišljal je le o tem, kako bi rešil svojo podobo
pred ljudmi in podjetjem.
Concordia? Sanjska je bila. Kasneje sem bil še na nekaj križarjenjih.
Toda to je bila najlepša križarka, na kateri sem bil.
Velikost Coste Concordie je dajala jasen vtis in pomislili ste:
Teden bo morda čudovit. S čudovito ladjo bomo videli veliko lepih krajev.
Bolje ne more biti.
Ime mi je Matthias Hanke in sem 2012 potoval na Costa Concordiji
s prijateljem Marcelom.
Sem Marcel Zuhn. To je bilo najino drugo križarjenje v življenju.
Hvala, da ste za svoje počitnice na morju izbrali Costa Concordio.
Želimo vam brezskrbno plovbo, veselo križarjenje. Hvala in dobrodošli.
Prečudovita. Svojevrsten svet, mesto...
Celo gledališče, vse lepo v lesu,
z ogromnimi lestenci in čudovitimi dvigali.
Nisem vedela, kam bi gledala.
Tistega popoldneva, je bil sin z nama.
Rekel ji je:
"Nikoli še nisi šla nikamor, upam, da ne boš potopila ladje."
V tej sobi, nameščena je bila postelja, čudovita kopalnica,
manjša dnevna soba in okno, ki sem ga takoj zaprla...
Vidi se morje... V to ladjo sem se zaljubila.
Ime mi je Daniela Prestano
in na Costa Concordio sem se vkrcala 13. januarja 2012,
da bi sodelovala na tekmovanju frizerjev.
Ime mi je Luigi Catalli
in na Costa Concordio sem se vkrcal kot ženin spremljevalec.
Postrežba je bila vrhunska, kakor tudi vse organizirane predstave.
Osebje v baru je bilo brezhibno, vedno zelo prijazno.
Kakorkoli, to je bil odličen oddih.
Dan sva preživela v Rimu, zvečer sva se vrnila na ladjo,
se osvežila, odšla na večerjo in teden sva želela
zaključiti v prijetnem vzdušju v baru v atriju.
Potem pa se je vse obrnilo, kot se je.
Dober večer. -Dober večer, kapitan.
Torej. Ugotovite, s kakšno hitrostjo moramo iti od tukaj do bližine Giglia.
V bližini Giglia moramo narediti samo en obrat. Skicirajmo ga.
Ga označim na karti, kapitan?
Pol milje? -Lahko. -Do pristanišča?
Dovolj globoko je.
Koliko časa potrebujemo, da pridemo tja, če gremo ob 7h?
Nekaj ur.
Pridemo okrog 9.30.
Dobro. Se vidimo. - Se vidimo.
Se vidimo.
Preusmeritev je bila predvidena. Morala bi biti teden dni prej,
a je iz različnih razlogov ni bilo.
Ta večer, v času primopredaje, je bilo rečeno,
da je smer nekoliko spremenjena, da bi pozdravili otok Gigli.
Ime mi je Stefano Iannelli in v času potopa Costa Concordie sem bil
poveljniškem mostu kot pomočnik plovbe.
Preusmeritev je v plovbi stara praksa. Pljuje so vzdolž obale,
kar so to počeli v antiki, da bi pozdravili kakšno mesto ali spomenik.
Ladja pluje čim bližje, da jo vsi vidijo. To je svojevrstna reklama.
Ob 18.30 sva odšla na večerjo, se usedla in čakala sopotnika iz Berlina.
Bila sta priseljenca nemškega porekla iz sovjetskih republik.
V šoli sva se učila rusko. Skupaj smo peli ruske ljudske pesmi.
Ta večer smo se že pri večerji zabavali.
Prosim? -Kapitan, Ciro tukaj.
Ja? -Šest milj.
Šest milj? Dobro. V redu.
Ob 21.44 smo pravzaprav natančno pred obalo Giglia.
21.44, dobro.
Ime mi je Sandro Cinquini.
Že več kot 30 let vodim zdravstveno enoto Costa Crociere.
In preživel sem tragedijo tiste noči, 13. januarja.
Slišal sem, da so načrtovali, da se približajo Gigliu.
V svoji kabini sem bil in pokukal, deloma zaradi radovednosti,
okrog 9.00, 9.30,
kaj bomo videli od Giglia.
Ampak bilo je mračno, pa sem se tudi sam vprašal, kako to, da plujemo tam.
Dober večer. Živjo, Francesco. Zamujam? Izmeno moram končati.
Živjo, Antonello. Počakali te bomo. Otok nam ne bo pobegnil.
Prav. -Približno pol ure imamo. - V redu.
Antonello, vodja dvorane.
V veselje mi je. -Tudi meni.
Dobro...
Schettino je želel pokazati, da je dober.
Pojejva in pojdiva. -Ta večer ga je vodja dvorane, Tievoli, prosil,
da plujejo mimo Giglia, ker je bila tam tistega večera njegova mama.
In Tievoli jo je želel pozdraviti.
Zato se je Schettino približal.
Tukaj je bila tudi Cemortan. Med njo in Schettinom je bila naklonjenost.
Morda je Schettino izvedel ta manever, da bi se izkazal pred Cemortano.
Dober večer. -Dober večer, kapitan.
S kakšno hitrostjo plujemo?
15,5.
Ročno krmiljenje.
Potrjujem, ročno krmiljenje!
Rusli je bil mornar na straži.
Tedaj je bil samo en mornar, ki je, bodisi stražil ali krmaril.
Če bi bilo treba ročno krmariti, bi mornar zamenjal položaj,
izključil bi avtopilota in ročno krmaril.
Vsi drugi ukazi bi šli neposredno krmarju.
278. Potrdite.
278.
Na koliko smo?
285.
Schettino je vedno govoril, da se je odločil za ročno krmarjenje
v prepričanju, da je zelo oddaljen od skal. Kakorkoli,
praksa preusmeritve s kurza je bila pogosta
in bila je dogovorjena s podjetjem.
Si poklical Palomba, Antonello? - Ne še. -Pokliči ga.
Schettino se je povzpel na poveljniški most in ukazal ročno krmarjenje.
Ko je to naredil, bi moral, enega s straže postaviti
na krilo ladje.
Moral bi slediti pomorskim kartam, toda on je krmaril ročno.
In ko je to počel, je poklical Palomba, starega kapitana, ki ga je poznal
in bi moral biti na Gigliu.
Ja. Seveda.
Ne, tukaj je. Dal vam ga bom.
Mario je.
Kapitan Palombo, dober večer.
Plujemo mimo Giglia.
Niste na Gigliu? V Grossetu ste?
Palombo trdi, da je bil Schettino izvrsten kapitan, kar se tiče tehnike.
Toda z določeno mero arogance do posadke in svojih podrejenih.
Ko se je nekaj odločil, ga ni moglo nič omajati.
Tudi če gremo na 0,3 ali 0,4, bomo še na primerni globini? -Smo na 290°.
V redu, razumem. Torej je varno.
Ja, žvižgali bomo in vse pozdravili.
V redu. Se slišiva kasneje.
Jaz bom prevzel.
Kapitan prevzema poveljstvo.
Ko je prevzel ladjo, je že skrenil s kurza,
in kljub temu ga častniki na poveljniškem mostu niso obvestili,
da je ladja skrenila s kurza.
Zato se je nevedoč in neobveščen napotil proti pečinam.
Povečajmo na 16.
Canessiev kurz je zanemaril in ročno krmaril
ladjo dolgo 300 m pri 16 vozlih, brez kurza in brez...
Ročno krmarjenje, kot bi vozil gliser ali gumijast čoln.
To je norost.
Upočasnite. Počasi na 310. Počasi.
310.
Kam gremo? V pristanišče?
Pa ja.
Kapitan Schettino je bil zelo strog.
Ko je vstopil na poveljniški most, je zavladala tišina. Ne nujno...
Strah, toda v zraku je bila vedno neka napetost, avtoriteta.
Zdaj, po osmih letih plovbe, lahko rečem, da je bila moja največja napaka,
da nisem dvignil roke in rekel: "Morda gremo prehitro, kapitan."
Lahko bi se začeli prej ustavljati. Ker je bila hitrost prevelika.
Vedel sem, kaj se je dogajalo
in tožilstvo mi je naložilo, da sodelujem pri preiskavi.
V Grossetu smo tri mesece poslušali
vse sodelujoče, priče, podjetje, prav vse.
Kapitan je po 295. členu našega Zakona o plovbi edini odgovoren
za upravljanje ladje na morju.
Če kapitan ni prisoten
ali izkazuje znake nezmožnosti,
ga morajo drugi zamenjati.
Toda malo pred tem, 17. decembra 2011,
so iz izpluli iz Marseilla, čeprav je veter pihal med 60 do 65 vozli.
Odločitvi za izplutje je nasprotoval Ciro Ambrosio.
Kapitan je bil zelo jezen, ker se na poveljniškem mostu vse snema.
Zato mu je tedaj Ambrosio dal v dokumentih negativno oceno.
Kapitan poveljuje, on pa je bil kapitan.
Ti častniki, nekateri med njimi so bili zelo mladi,
niso imeli niti značaja niti navade,
delati tako, da bi kritično poslušali povelje.
Ker niso smeli.
325.
315.
325!
325.
Pomirjen sem bil. Tukaj so bili sposobni častniki in izkušen kapitan.
Nisem si mogel niti predstavljati, kaj se bo zgodilo.
350.
340? -350!
350, drugače bomo končali na skalah!
In potem, ko vidiš osebo, za katero si prepričan, da je umirjena in začne
tako rekoč oddajati znake zaskrbljenosti,
dvigne glas, vse znake, ki ti govorijo, da morda ni vse v redu.
Desno 10!
Desno 10.
Desno 20!
Desno 20.
Desno!
Desno.
Na levi smo ujeti! Krma je na levi ujeta!
Ujeta krma pomeni, da krma nima prostora. Da bo v nekaj zadela.
Leva stran 10!
Leva stran 10.
Leva, ne desna!
Kapitan je takoj izdal ukazal za plovbo v nasprotno smer.
Če krmarite v nasprotno smer, krmo umaknete od ovire.
Ker se je plulo hitro in je ladja imela velik zagon, se je obrnila, ne dovolj.
Leva stran 20!
Težak prenos!
Kapitan, po tej poti naprej moramo! - S krmo popolnoma levo, kapitan!
Smo zadeli v čer? Zaprite pregrade na krmi!
Zaprite vodotesne pregrade na krmi! Takoj!
Mati božja, kaj sem storil?
Okrog 21.30 sva šla v bar in nenadoma šok.
Vse je začelo drseti z mize.
Ja, popolnoma neresnično je bilo. Kot bi vozil avto in nenadoma zavrl.
Slišala sem brum-brum-brum, potem pa bum!
In še enkrat bum!
Potem se je ladja obrnila, krožniki so padli. Takoj je rekel, naj greva.
Ker je takoj dojel, da nekaj ni v redu.
Nenadoma se je zaslišalo škripanje.
Slišati je bilo, kot da bi trup ladje zadel v pesek.
Mislil sem, da smo se preveč približali Gigliu
in da se je nekje dotaknila dna.
Nisem si mogel predstavljati, da se bo trup toliko odprl.
Ko sva ležali in gledali TV, sem začutila sunek.
Spogledali sva se in pomislili: "Menda nismo prispeli? Nemogoče. Prezgodaj je.
Šele zjutraj bi morali prispeti."
Zavesa se je takoj nagnila, tako da se je jasno videlo,
da je bila ladja že od začetka nagnjena.
Ime mi je Sandra Birnstiel in 2012 sem bila potnica na Costa Concordii.
Ime mi je Bianca Ziggert in 2012 sem bila drugič na Costa Concordii.
Tedaj sva razmislili o navodilih na posnetku.
Naj se toplo oblečemo, a ostanemo mirni.
Po zelenem valobranu smo se sprehajali, ko smo na obzorju zagledali
velikansko ladjo. Presenetljivo blizu, preblizu otoka.
Sem Giorgio Fanciulli.
V noči 13. januarja 2012 smo s prijatelji prvi videli,
kako se Costa Concordia približuje otoku,
potem ko je nekaj sekund prej zadela v čer.
Samo skrenili so. -Potem je verjetno veliko bolj oddaljena. -Čakaj...
Običajno se s kopnega vedno vidijo luči in bliskavice fotoaparatov.
To noč, začuda, vsega tega ni bilo.
In nenadoma so vse luči ugasnile.
Ladja se je na obzorju stopila s temo. Kot duh je bila videti.
Prosimo vas, bodite mirni. Ko bomo vedeli več, vas bomo obvestili. Hvala.
Luči so ugasnjene.
Ko sva stekla po stopnicah, se je luč ugasnila
in 20, 30 sekund je bilo temno kot v rogu.
Tedaj so se začeli prvi kriki. Seveda, nekateri so padli.
Potem se je luč ponovno prižgala. Umirila sva se
in se vzpela na palubo 8 in pogledala z balkona...
Mehurčki so bili. Hitro so nastajali, nismo vedeli od kod.
Ni naju skrbelo, ladja ne more potoniti.
Na poveljniškem mostu se je oglasilo vse, kar se v takšni nesreči mora.
Doumel sem, da smo trčili ob nekaj.
Nisem si mogel niti predstavljati, da bi lahko bilo tako slabo.
Predvidevam, da tedaj tudi kolegi niso takoj doumeli, kakšna je škoda.
Kje smo zadeli?
Na čeri.
Uredite prekinitev elektrike.
Pomembno je, da voda ne vdre.
Leva stran 10!
Leva stran 10.
Leva, ne desna!
Krmar Rusli Bin je napačno sledil ukazom,
izdanim v primeru velike nevarnosti.
Oziroma popolnoma nasprotno.
Ko mu je Schettino ukazal, da gre 10° levo, je šel 10° desno.
Po Schettinovih navedbah, če bi pravilno sledil ukazom,
ladja ne bi končala na čereh.
Pravzaprav, dokazi dokazujejo, da bi pri takšni hitrosti
ladja v vsakem primeru končala na čereh, tako da...
Schettino ni imel dovolj sredstev, da bi si privoščil odvetnike,
ki bi se zoperstavili močni vojski
strokovnjakov in odvetnikov tožilstva. Imel je srečo,
da je obstajal profesor Neri, priznani strokovnjak,
človek, ki je popolnoma nepristranski,
ki je prišel do jasne ugotovitve.
Tukaj lahko vidimo, kaj se je v resnici zgodilo, pravi razvoj.
Tukaj pa vidimo, kaj bi se zgodilo, če bi 12 sekund pred trkom v čer
krmar skrenil levo, kot mu je Schettino ukazal.
Vidite?
Čer oplazi in ladja se oddalji.
Celo če bi se ladje dotaknila, bi se trk zgodil kasneje
in verjetno bi bilo prizadetih manj kot pet oddelkov.
Ročno krmarjenje.
Preden je bil določen za krmarja, je Rusli Bin delal na vzdrževanju.
Bil je hišnik.
Schettino je poslal celo mejl, da bi opozoril na težave
v zvezi z nekompetentnostjo številnih članov posadke.
Rečeno mu je bilo, da tako je, in da mora z njimi nadaljevati.
Celo če bi krmar upošteval ukaz
in ladja ne bi končala na čereh,
Schettino tega ne bil smel narediti.
Zanimivo bi bilo zaslišati krmarja.
Nismo mogli, ker mu je bilo dovoljeno, da pobegne
in se vrne v svojo državo. Nismo ga uspeli najti.
Vključi črpalke!
Dizel za izredne razmere!
Vključi črpalke za izredne razmere!
Šef? -Ja?
Je vdrla voda? -Veliko, veliko... Grem pogledat.
Kam? -V strojnico.
Je je veliko?
Veliko, dostop ni mogoč. Vstopimo z druge strani.
Takoj, ko bomo zagnali črpalke, vam sporočim.
Mogoče tukaj...
Kapitan, naj opozorimo potnike?
Ja, recimo, da je zmanjkalo elektrike.
Povejte mi, kje ste, kaj se je zgodilo.
V strojnici sem, preverjam.
Dame in gospodje, prosim za pozornost!
Zaradi tehničnih težav je prišlo do izpada elektrike.
Ponavljam, zaradi tehničnih težav je prišlo do izpada elektrike.
Ni razlogov za preplah, ostanite mirni.
Naši tehniki že odpravljajo težave. Hvala.
Nenadoma se je po hodniku zaslišal hrup.
Šli sva ven in vprašali stevarda, tudi on ni nič vedel. Zelo kaotično je bilo.
Odločili sva se, da spakirava nekaj stvari in greva ven.
Potem so prvič objavili: "Ni razlogov za preplah."
Ampak najprej v veliko drugih jezikih.
To naju je malo znerviralo, dokler ni prišlo sporočilo v nemščini,
da je črna skrinjica v okvari in izvedeli nisva nič novega.
Nisva vedeli, kaj to pomeni za takšno ladjo.
Na poti nazaj smo opazili,
da je ladja čudno nagnjena.
Povrhu vsega sta na glavni palubi goreli dve rdeči luči.
To pomeni, da z ladjo nihče ne upravlja,
da ladja nima ne pogona ne krmarja.
Govorite špansko?
Čemu reševalni jopič, če je vse v redu?
Zakaj, če je vse v redu?
Zakaj?
Nikoli se ne ve.
Ko se je oglasil prvi alarm, sem odšel v bolnišnico
in dokler smo bili v sobici pri odprtih vratih,
smo nenadoma zagledali voziček za EKG, ki je šel mimo.
Moja medicinska sestra je hitreje kot jaz rekla:
"Ladja se nagiba, preveriva razmere."
Potem je prišla novica, da se voda dviga.
Na srečo so že začeli čistiti palube B in C, kje je bivala posadka.
Šef, lahko zaženemo vsaj en motor?
Še sestopili nismo, kapitan!
V strojnico ne moremo z desne.
Voda vdira v delavnico.
Torej tonemo? Ne razumem...
Ja.
Voda vdira v delavnico.
Kapitan, samo trenutek...
Ne moremo oditi. Urgentni center je poplavljen.
Samo eno me zanima: je ladja plovna ali ne?
Drugače se moramo zasidrati.
Ladja ni plovna, glavna električna plošča je poplavljena.
Nekaj minut po trku je vedel,
da ladji ni rešitve, da tone.
Na ladji si, ki bo potonila,
in ne poskrbiš, da bi spustil reševalne čolne in evakuiral ladjo,
vzpodbudil potnike, da bi se izkrcali?
Roberto, hudo napako sem naredil.
Preveč sem se približal otoku Gigliu.
Kapitan Palombo mi je rekel, naj grem samo mimo.
Približal sem se in s krmo zadel v plitvino.
Mrtev sem.
Nič mi ne govori! Umiram!
Roberto Ferrarini je bil KKF, kot so ga imenovali v podjetju,
koordinator krize flote.
Ukvarjal se je s težavami najhujše stopnje.
Največ s tistimi, povezanimi s komercialnimi vidiki ladje.
Torej, verjetnost stavk, težavami z osebjem,
s celo manjšimi nevšečnostmi. Toda nič v zvezi z varnostjo potnikov.
Niti z okoljevarstvenimi nevarnostmi.
To sem naredil kapitanu na ljubo.
Približal sem se, potem smo nasedli na tej manjši čeri.
Zdaj nimamo elektrike, ker smo zadeli s krmo.
V skladu s predpisi, mora poveljstvo ladje najprej obvestiti pristojne
in lastnika.
Če je lastnik obveščen, nas je dolžan obvestiti.
Od Coste nismo prejeli niti enega obvestila.
Verjetno so mislili, da položaj ni tako dramatičen, resen,
da bi morali obvestiti pristojne.
Na vhodu sem!
Prosim za poročilo o vodotesnih oddelkih pod vodo.
Na ladji so dobro vedeli, da ladja tone,
ker so častnika Iaccarina poslali, da preveri škodo.
In sporočil je, da so poplavljeni najmanj trije sosednji oddelki.
Na levi strani smo, pod nagibom, voda sega do 1-1,5 m nad palubo 0.
Kriterij varnosti za te ladje je, da mora ladja pluti,
če sta dva sosednja oddelka poplavljena.
Če so trije, se ladjo obravnava, kot da tone.
Potrjujem, da se voda ne dviga, vodotesna vrata držijo.
Na 1-1,5 m nad palubo 0 je voda na levi strani.
Torej, Robert, poslušaj...
Ne tonemo, ne bomo potonili.
Kmalu bom vrgel sidro in se bomo tukaj zasidrali.
Morali bomo poklicati vlačilca, da nas odvleče.
Do določenega trenutka se je Schettino nadejal, da bo lahko rešil ladjo
z vsemi potniki in opremo.
Ni dojemal, kako katastrofične so bile razmere.
Ko je prosil Ferrarinija, da mu pošlje vlačilce in helikopterje,
je bil prepričan, da bo ladja prispela v pristanišče.
Obstajajo pomorska pravila.
Ko se zgodi takšna nesreča, ima vsak določeno nalogo.
Nihče ni naredil nič, kar bi moral.
Še posebej ne Schettino. Telefoniral je Ferrariniju
in se skušal nekako izvleči.
To je bilo za Schettina resnično neopravičljivo.
Kje za vraga je kapitan?
Karabinjerji.
Halo, karabinjerji? -Ja.
Oprostite, doma sem s prijatelji.
Prijateljičina mama nas je poklicala, naj pokličemo pomoč.
So na križarki podjetja Costa Crociera in ladja je ob nekaj zadela.
Vsi imajo reševalne jopiče... Ne vem, komu moram prijaviti?
Ne razumem, kaj se je zgodilo? - Pomagajte!
Okrog 22.00, mislim da ob 22.06,
je od karabinjerja iz Prate prišel poziv.
Luški kapitaniji v Livornu je prijavil,
da je neka gospa prejela sporočilo od mame
s potniške ladje, na kateri je zmanjkalo elektrike,
da so med večerjo z miz padali predmeti,
in da so vsi morali imeti rešilne jopiče.
Operativni center je takoj našel ladjo, mirujočo, ob obali Giglia.
Ladja je plula v Savono, a je bil njen premec obrnjen proti jugu.
Že to je bilo nenavadno, saj pomeni, da jo nosijo vetrovi in tokovi,
da je zelo blizu otoka in že zato v zelo nevarnem položaju.
Costa Concordia? Tukaj obalna straža Porto Santo Stefano.
Me slišite na kanalu 16?
Tukaj Costa Concordia, povejte.
Dober večer, Costa Concordia, imate na ladji težave?
Recite mu, da imamo izpad elektrike.
Elektrike nam je zmanjkalo, preverjamo.
Potrebujete pomoč ali želite ostati na otoku Giglio?
Roberto? -Ja, ostajamo tukaj, da preverimo izpad elektrike.
V čem je težava? Samo v agregatu?
Karabinjerji iz Prata so prejeli klic sorodnice od potnice,
ki pravi, da ji je medtem ko je jedla, vse padlo na glavo.
Ne, negativno, zmanjkalo je elektrike in samo preverjamo razmere na ladji.
Kako dolgo ste brez elektrike?
Približno 20 minut.
Velja, obveščajte nas o razvoju razmer.
Prvi klic obalne straže iz Livorna poveljstvu ladje
smo jasno slišali.
S kopnega smo slišali krike potnikov, ki so nosili rešilne jopiče,
z zvočnikov smo jasno slišali, kako govorijo, naj ostanejo mirni.
Vse to ni ustrezalo preprostemu izpadu elektrike.
Osebno sem poklical dežurno številko luške kapetanije.
Da bi jim pojasnil,
da to, kar so jim govorili z ladje, ni ustrezalo resničnosti.
Ladjo je obrnila sama božja roka.
Ladja bi se v celoti prevrnila, če je veter ne bi porinil do pečin.
Umrlo bi 4200 ljudi.
Na ladji je zavladala panika.
Ljudje so bili prestrašeni.
Ravnali so se po reklu: "Reši se, kdor se more!"
To noč smo res imeli veliko srečo,
da je Costa Concordio na koncu nosilo proti otoku Giglio
in se je tam ustavila.
Drugače bi bila katastrofa še večja.
Spoznal je nevarnost in rekel: "Pojdiva gor! Videl sem rešilni jopič."
Hodila sva osem nadstropij.
Toda tako vznemirjena se nisva mogla spomniti številke sobe.
Šele po dolgem času sva jo našla.
Nič nam niso povedali. -Ne. Spakirali sva še nekaj zase
in imeli sva seveda rešilni jopič.
V restavraciji je hrumelo in bučalo. Še dolgo potem sem slišala žvenket posode.
Povsod je bilo razbito steklo. Težko se je hodilo.
Odpeljimo posadko, tudi potnike.
Zakaj se mi Ferrarini ne oglaša?
Potem sva se vrnili dol. Vse več ljudi je prihajalo z jopiči.
Tam so sedeli, nekateri so jokali, nekateri kričali.
Nekateri so že bili v vrsti na nadzorni postaji,
toda tja se ni dalo.
Odločila sva se, da greva po svoje rešilne jopiče.
Na ladji je bilo veliko otrok, najmlajših Italijanov in mamic.
Takrat so nam rekli, naj greva naprej in nato nazaj.
Poti ni bilo več, zato sva se odločili,
da greva najprej ven, da ugotoviva, kje sva.
Ste zagnali kakšno črpalko?
Ne? Nagiba ne moremo popraviti?
V vojski sem bil na veliko ladjah.
Takoj sva šla v četrto nadstropje, kjer so bili reševalni čolni.
In začel sem pripravljati čoln, ker zunaj še ni bilo nikogar.
Posadka je bila tako maloštevilna,
da mi je samo nekdo prišel pomagat pri čolnu.
Vse mogoče se je dogajalo.
Ljudje so kričali, kradli jopiče, ker jih ni bilo dovolj za vse.
Pošiljali so nas po jopiče v kabine in nas mirili.
Ljudje so kričali, otroci jokali,
na tleh je bila voda in ljudem je drselo.
Pomirite se, za božjo voljo!
Vsi so se prepirali, videlo se je, kako resno je bilo,
saj se je ladja vse bolj nagibala.
Sem Nada Sabatelli in tisto noč l. 2012 sem bila na Costa Concordii.
Sem Valentina Grattagliano in še vedno imam vstopnico za kabino.
Sem Giuseppe Miccoli, na obalo sem pripeljal reševalni čoln.
Odšli smo na drugo stran, ki je že potonila.
Takrat sem poklical karabinjerje
in rekli so, naj pokličem obalno stražo, jaz pa: "Jih ne boste vi?"
Dali so mi številko pa sem jih poklical.
Rekli so: "Pravijo, da je mrk.", jaz pa: "Delal sem na vojaških ladjah.
Mrk pomeni, da je zmanjkalo elektrike, toda ladja je nagnjena za 7-8°."
Rekli so: "Dobro, za vsak primer smo že poslali tri ladje."
Pomočnik kapitana, sumničavi Livorčan, mi je rekel:
"Kapitan, ne govorijo resnice."
Ponovno stopim v stik s poveljništvom in tokrat mi Costa Concordia sporoča,
da ni zmanjkalo samo elektrike,
ampak je v ladjo vdrla tudi voda.
Torej ni samo zmanjkalo elektrike? Imate okvaro?
Ja, okvaro imamo. Okvaro imamo.
Želite vlačilec ali kakšno drugo pomoč? Je kaj poškodovanih?
Prosimo za vlačilec in pomoč,
vsi potniki že imajo rešilne jopiče.
V tem trenutku sem vsekakor občutil nekaj strahu.
Američani pravijo, da se vse življenje pripravljate na veliko reševanje,
upajoč, da se ne bi nikoli zgodilo.
Ker je v takšnih primerih vedno potrebno plačati določeno ceno.
Cena so človeška življenja.
Takrat je bil v bližini patruljni čoln finančne policije
in tam smo ga vzeli.
Ja, kapitan, vsak trenutek se vam bomo pridružili.
Takoj ko so zagledali Concordio so sporočili, da je ladja nasedla
s krmo na pečini.
Sporočili so, da odvrgli desno sidro.
Kar pomeni, da bi ladja lahko spustila reševalne čolne.
Zakaj ne spustijo reševalnih čolnov?
Potrjeno, voda sega do dvigala na krmi.
Visoka je en meter! Vdira skozi protipožarna vrata!
Torej, Roberto, tukaj je zelo slabo.
Ne še, ne še.
Bilo je okrog 22.30,
tedaj na ladji ni bilo ne klica na pomoč ne splošne nevarnosti,
niti, razumljivo, ukaza za zapustitev ladje.
Posadka je stala pred vhodom v čolne in ljudem ni pustila vanje.
Nasprotno, neka uslužbenka je rekla,
naj gredo v svoje kabine in naj ne paničarijo.
V imenu kapitana, prosim, da se vrnete v kabine
ali, če želite, ostanete v salonih.
Vse je pod nadzorom, prav?
Kapitan, potniki odhajajo proti čolnom.
Sprožiti moramo splošni alarm.
Počakaj.
Številni so predlagali, da sprožimo splošni alarm,
on pa je hotel počakati.
Do konca je skušal najti način, da se izvleče iz tega.
Čeprav je vedel, da tone.
Ladjo moramo zapustiti!
Pojdite, pojdite!
Zapuščam ladjo.
Prav, naj na kratko pokličem Ferrarinija.
Roberto, vse se je pokvarilo.
0,2 od otoka sem.
Dame in gospodje, prosim za pozornost!
Pojdite na zbirališča pri kontrolni postaji na palubi 4
z rešilnimi jopiči in sledite navodilom osebja...
Roberto, govoril sem s hostesami, ki zdaj sporočajo, mirijo ljudi.
Blizu otoka smo.
Ko sva prišla na palubo 4, je bilo polno ljudi.
Potem so se odigrali nečloveški prizori.
Ljudje so tekali, kričali, se prerivali.
Moški so odhajali pred ženskami in otroci.
Ne vsi. Nikogar ne bi demoniziral, ker je bil položaj izjemen.
Grozljivo je bilo gledati, da se vsak bori zase.
Ob tem, da so razmere na palubi 4 že bile grozne.
Costa Concordia, imate težave ali ne?
Kaj naj rečem, kapitan?
Reci mu, da pravkar razglašamo izredne razmere.
Ja, pravkar razglašamo izredne razmere.
Na mojo zahtevo končno razglašajo izredne razmere.
Če bi čakali, bi zamudili z reševanjem.
Ladjo je usmeril proti pečinam s hitrostjo 17 vozlov.
Ne olepšujmo, za to ni opravičila. Toda ladja je še vedno na površju.
Na ladji je bilo 4000 ljudi.
Ni zadoščalo, da bi splovila 30, 40, 50 reševalnih enot.
Ti ljudje morajo oditi z ladje.
Njihova usoda je v rokah poveljništva na ladji.
Če se poveljništvo ne uskladi z zunanjimi reševalci,
stroj ne bo deloval.
Lahko pomislimo, da se je trenutno nekdo izgubil.
Toda če po eni uri ali več veš,
da se bo ladja potopila,
moraš poskrbeti, da boš izvlekel reševalne čolne.
In rešil vse potnike.
Sploh ga ni brigalo.
Ko so prišle bolj jasne in bolj preverjene informacije,
je Schettino takoj objavil splošno nevarnost.
Še naprej se je skušal približati kopnemu.
Če bi ukazal zapustitev ladje, ko je ladje še plula z določeno hitrostjo,
bi se reševalni čolni najverjetneje prevrnili.
Stotine mrtvih bi bilo.
Ta vidik bi bilo potrebno proučiti in strokovna mnenja ter simulacije.
Sem Mario Pellegrini.
13. januarja 2012 sem bil namestnik načelnika občine otoka Giglio.
Pravkar sem se vrnil s križarjenja v ZDA.
Želel sem spat, saj prejšnjo noč zaradi časovne razlike nisem spal.
Poklical me je maršal karabinjerjev otoka Giglio.
Rekel mi je, da je ob obali Giglia ladja v težavah.
Vzel sem avto in se odpeljal v Giglio Porto.
Takoj, ko sem zavil v ovinek proti vzhodni strani otoka,
nisem mogel verjeti, kaj vidim.
Velikanska ladja, vsa razsvetljena, na naši skalnati obali.
Nadaljeval sem z vožnjo, pot sem poznal na pamet, moj avto pa še bolje.
Pogleda z ladje pa nisem mogel odvrniti.
Prebudil se je adrenalin in utrujenost je v nekaj trenutkih minila.
Sredi trga sem parkiral avto.
Takoj sem srečal načelnika, nekaj minut pred mano je prišel.
Skupaj sva poklicala vse sodelavce.
Odklenila sva šole in vzpostavila celoten otoški sistem za nujne primere.
Še vedno pa nismo vedeli, kaj se je zgodilo.
Ko sva zaslišala sedem žvižgov za zapustitev ladje, je moj partner rekel:
"Dovolj." Zgrabil je mladeniča, ki je stal pred vrvjo
in nam ni dovolil oditi do čolna, in rekel:
"Umakni se, noter moramo, ne moremo več ostati tu."
Na tem delu palube je nastal popoln kaos.
Videti vse te ljudi, ki so hodili sem in tja ne vedoč, kateri čoln je njihov,
in se metali na prvi čoln, ki so ga našli, če jim ni spodrsnilo,
ker je bila ladja že nagnjena,
je bilo dramatično.
Poskušal sem jim reči, da smo samo 100, 200 m od Giglia.
Prepričan sem bil, da sem na odprtem morju. Otoka nisva mogla videti,
tudi če sva gledala v to smer, ampak samo prostranstvo.
Zakaj se ni nihče spomnil, da bi pomiril potnike?
Torej, če spustimo čolne, lahko sporočim, da zapuščamo ladjo? -Čakaj.
"Potnike evakuiramo na kopno."
Ponovi: "Potnike evakuiramo na kopno."
Z našimi čolni potnike evakuiramo na kopno.
Ni mogel sprejeti, da bi kot kapitan svojim potnikom moral reči:
"Zapustimo ladjo!" Zanj je bilo to sramotno.
Poln je samega sebe.
Tega ne bi nikoli naredil.
Iskal sem informacije, a jih nisem dobil.
Ko sem se vrnil, je stala ob čolnu. Vsi so se vkrcali. Vprašal sem jo,
kaj dela.
Rekla je, da me čaka. "Kaj čakaš? Vstopi!"
Vstopila sva in bilo je samo eno prosto mesto.
Voznik je začel porivati čoln. Upoštevajoč, da je bila ladja tukaj
in čolni tukaj,
so bili ujeti na spodnji palubi.
Premaknili smo ga z nihanjem in nenadoma...
Začel je iti tako in nas ponovno vrnil.
Mojbog! Pomislil sem, da bomo vsi umrli.
Pasti s tretjega nadstropja s stotimi ljudmi v reševalnem čolnu
je bilo, kot bi udarili v beton. Vsi bi umrli.
Misleč, da bom umrla, sem molila.
Seveda, kasneje te je malo sram, ker je bila tvoja zadnja misel...
Tako ali tako te ni nihče poznal. - Samo Gospodu je bila posvečena.
To moram povedati iskreno.
Spodaj nam je finančna policija z lučjo pokazala,
da je na ladji razpoka,
ki jih vsesava.
Mojbog! Česa takega še nisem videl.
Pravi rez.
Kot z britvico.
Ponavljali so, da je treba iti naprej, ker je tam več čolnov.
Potem so spet rekli, da ni treba, da tam ni več čolnov.
Na strah nisem pomislila. Preprosto sva delovali.
Nisem verjela, da se to res dogaja.
Osebje je nadaljevalo s pripravo reševalnih čolnov.
Najprej smo jih odvezali s privezov.
Tam so bili kuharji, natakarji, kabinsko osebje.
Vsi, razen častnikov.
Nobenega nisem videl.
Kar se naju tiče, kar se mene tiče, so se nam vsi izneverili.
Moje kariere kapitana je konec.
Ladja je trčila v plitvino.
Zdaj sem naredil dobro potezo.
Rešujem potnike in to je v redu.
Ne skrbi, vse je pod nadzorom.
Kot častnik palube sem dobil nalogo, da vodim skupino Tange India,
ki je reševal poškodovane.
Takoj po trku sem zapustil palubo, da bi poiskal poškodovane.
Na srečo sem reagiral instinktivno. Adrenalin me je držal,
dokler se nisem izkrcal.
Roberto, potnike evakuiramo na kopno.
Peljali so nas, kamor sem hotel.
V bližini pristanišča sem odvrgel dve sidri.
Krma je na dnu.
Ladja se ne premika, ne more se premakniti.
Kaj naj rečem novinarjem?
Tukaj Luška kapetanija Livorna. Povejte, prosim,
koliko potnikov se mora še izkrcati?
Mislim, da smo pravzaprav evakuirali vse. -Približno?
To zanima mornariško enoto, ki organizira izkrcavanje.
200, 300. -200 do 300, med katerimi so osebje in potniki.
Bodo vsi zapustili ladjo ali bo kdo ostal?
Jaz bom ostal, saj smo blizu obale.
Mislim, da smo trenutno v plitvi vodi
in da bi se morala nehati nagibati. Ne bi se smela več nagniti.
Torej, ostajate na ladji samo vi ali še kdo?
Mislim, da ostajam samo jaz. - Samo vi? V redu, kapitan.
Vzemite dokumente in pojdite z mano na palubo 4
Zapustitev poveljniškega mostu...
Tega nisem rekel. Pojdite z menoj.
Schettino bi kot ladijski kapitan moral ostati na poveljniškem mostu.
Ni se smel sprehajati.
Njegova naloga je bila, da ostane na poveljniškem mostu in od tam vodi
vse operacije do konca in moral bi se izkrcati zadnji.
Videli smo reševalne čolne, kako se spuščajo z velike ladje.
S prvega, ki je prišel v pristanišče, sva z načelnikom začela izkrcavati
potnike in jih vprašala po novicah, a nam ni nihče odgovoril.
Rekel sem: "Šef, mogoče bi bilo bolje, da se vkrcam."
Prikimal je z glavo in sprejel.
Potem sem z začudenjem gledal to ladjo.
Bližje ko smo prihajali, večja in grozljivejša je bila.
Zdelo se je, da bo vsak trenutek padla nate.
Ustavili smo se pri premcu, kjer so bile vrvne lestve.
Zelo težko se je bilo povzpeti.
Na ladji sem iskal častnika.
Hotel sem na palubo. Hodil sem po ladji, po 20 min nisem nikogar srečal.
Ko sem se vrnil, spodaj, na desno stran,
so bili starejši ljudje, ki jim je bilo treba pomagati zlesti v čolne,
ki so se približevali ladji.
Vsi ti ljudje so prihajali z druge strani ladje.
In takrat sem pomislil, da moram tudi jaz na drugo stran,
da jih bom pripeljal na desno stran.
Ko so nehali spuščati čolne, da se ne bi naslonili na nagnjeni trup,
je bilo treba vse spraviti na drugo stran,
saj so bili že zelo blizu vode.
Se še premika? -Ja, premika se.
Ko so spustili vse čolne, so vrgli boje, ki se morajo same napihniti.
Tam je tudi luknja, kjer morate najprej v vodo in se potem plaziti.
Sandri sem rekla: "Prosim te, ne sili me v to. Ne morem.
Počakajva, da bova lahko šli v vodo, ne da bi skakali."
Ker nisva vedeli, kaj je spodaj, sva dolgo čakali.
Iskreno povedano, sem naju že videla v vodi, potem pa se je vrnil čoln.
Pripeljal je zelo blizu ladje in uspeli sva vstopiti, ne da bi si zmočili noge.
Pazite! -Pazite, pazite...
Verjetno je bila že polnoč ali čez polnoč.
Tedaj je prišla neka ladja in nagib se je hitro spremenil.
V trenutku smo skočili na ladjo.
Skočili smo Salvatore, kapitan Schettino in jaz.
Na krovu ladje sem videl, da je kapitan z mano.
In kmalu zatem je palubo 3 poplavilo. Torej...
S te strani se ne bi dalo več vkrcati.
Če bi v tem trenutku kdo ostal na tej palubi, bi utonil.
Bil bi v vodi s požirajočimi vrtinci, ki bi se lahko ustvarili...
Lahko bi se rešil ali pa ne.
Tedaj je instinkt preživetja narekoval, da skočimo na ladjo.
Lahko rečem, da sem imel veliko srečo.
Kajti takoj, ko sem stopil na palubo 4, z leve strani,
se je ladja začela prevračati.
Tukaj se je tretjič nagnila in bilo je dramatično.
Kajti tretji nagib je pomenil, da je paluba na drugi strani pod vodo.
Zvok vode je bil grozljiv.
Z veliko močjo je prihajal.
Strah se je resnično polotil vseh.
Skoraj sva prišla na drugo stran,
ko se je ladja še enkrat močno stresla in voda je šla proti nama.
Voda je vdirala in nastala je panika: "Nazaj, nazaj...".
Starejši gospe sta se držali za roke. Vlekla in rinila sva ju, a brez uspeha.
Z Marcelom pa sva zato zdrsela vse do dvigal.
Ko je bila voda do pasu, so se vrata dvigala odprla.
Vse je bilo popačeno.
Zaslišal se je kratek in grozen krik ene od dveh žensk.
Takrat sta izginili.
Nista imeli možnosti. Vse, ki so bili blizu in se niso imeli za kaj držati,
je odnesla voda.
Mislim, da preživelih ni bilo več.
Stal sem ob tej ženski. Stiskala me je in govorila: "Ne želim umreti."
Rekel sem ji: "Rešilni jopič imate. Glava je vedno nad vodo.
Ni se vam treba bati."
Res, toda v dvigalu...
Toda v oknu dvigala...
Ni šlo.
Nisva vedela, kako naprej.
Druga stran ni bila več dostopna, ker je bila predaleč.
Na strani, s katere sva prišla, je voda vse bolj naraščala.
In seveda naju je zgrabil panika.
Bila sva v tako brezizhodnem položaju,
da sva se zavedala, da ne moreva rešiti.
V nekem trenutku se je ladja nehala premikati.
Potem se je začuda vrnila svetloba. To je bila svetloba polne lune.
Na tej palubi nas je bilo morda na stotine.
Neverjetna gneča je bila. Videl sem družine z otroci.
Vsi so hoteli gor. Rekel sem: "Živali ste.
Najprej ženske in otroci. Ne bodite zveri."
Toda za sabo zaslišim glas, ki je za razliko od mene zvenel mirno:
"Ne bodite takšni do njih. Samo bojijo se."
Obrnem se in vidim gospoda 60-tih let,
malo debelušnega z brado, dvoje velikih oči in širokega nasmeha.
Panika je bila. In ko zavlada panika, razum ne more...
In tega te naučijo, ne moreš, kot smo videli pri kapitanu,
ki je izgubil nadzor...
Ne moreš vedeti, kako bo človek reagiral v paniki,
čeprav je pripravljen biti kapitan ladje.
Tudi njega je zgrabila panika.
Ime mi je Roberto Galli.
Leta 2012 sem bil poveljnik policije otoka Giglio.
V noči brodoloma sem prvi srečal Francesca Schettina.
Uspelo nam je priti do čeri natančno pred Concordio.
Tam so se vsi ljudje vrgli v morje. Eden je bil poškodovan.
Tudi ena invalidna oseba je bila.
Vsi so se stisnili skupaj, da bi se malo pogreli.
Kajti čeprav je bil večer čudovit, je bil 13. januar.
Takrat sem naletel na pet, šest ljudi.
Eden med njimi je rekel, da so potniki z ladje,
in da je gospod, ki telefonira, kapitan Schettino.
Odšel sem do kapitana, predstavil sem se mu in rekel:
"Kapitan, lahko vas peljem do luke in vas od tam vrnem na ladjo."
Ni bil videti moker. Se pravi, da ni padel v morje,
medtem ko so bili vsi ostali častniki mokri.
Kapitan je rekel: "Ne, tu moram ostati in usmerjati evakuacijo ladje."
Nekoliko presenečen sem mu rekel: "Od tu ne morete ničesar usmerjati."
Častnik ga je vprašal, zakaj ne gre v pristanišče in se vrne.
Toda on je vztrajal pri svojem, nisem ga uspel prepričati, da si premisli.
Tukaj De Falco iz Livorna, kapitana bi potreboval.
Ja, dober večer, kapitan De Falco. - Poslušajte, Schettino.
Ljudje so ujeti na ladji.
Z rešilnim čolnom pojdite pod premec ladje, z desne.
Mislim, da tedaj kapitan Schettino še ni dojel,
kaj se je dejansko zgodilo.
Še vedno se ni sprijaznil z velikansko škodo, tragedijo,
ki jo je preživljal.
Tukaj koordiniram reševanje. - Kaj koordinirate od tam?
S tem, ko je rekel, da mora od tam usmerjati reševalno akcijo,
od koder se takrat ni dalo narediti nič,
kaže, v kakšnem stanju je človek.
Takrat se je odvil čustveni telefonski pogovor s kapitanom De Falcom.
Vkrcajte se, za vraga!
Kapitan, za božjo voljo... - Nič za božjo voljo! Takoj se vkrcajte!
Vkrcajte se! -V redu, kapitan. Grem. -Pojdite! Takoj!
Schettino mi je rekel: "S čeri sem bil v stalnem stiku
s pristaniško kapitanijo in pristojnimi organi
in nekako koordiniral vse reševalne akcije.
Predlagal sem, s katere strani in kako intervenirati, kje so brodolomci...".
In potem je povedal tudi, kako je v temi videl
čoln s svetilko, ki mu je dajal signale
in jih vprašal, če želi, da mu pomagajo, da se vrne na ladjo.
Ime mi je Massimo Bancalà.
12. januarja 2012 sem bil na motornem čolnu Aegilium.
Z reševalnega splava smo rešili 80 brodolomcev.
Potem so me poslali v reševalni čoln v morje, da grem preverit,
ali so na desni strani Costa Concordie še preživeli ali v nevarnosti.
In tam na desni strani smo videli dvojico,
ki je dajala svetlobne signale.
Približali smo se in eden od njiju je bil kapitan Schettino.
Vkrcal se je na čoln,
in ko so se približali ladji,
je začela na žalost v čoln vdirati voda.
Zato so mornarju z obale ukazali, naj se vrne
in ne spremlja Schettina.
Morje je bilo valovito, ladje so plule sem in tja, ustvarjale dodatne valove.
Dvakrat smo končali v vodi in tvegali, da utonemo.
Mislim, da se ne bi mogel vkrcati saj so bil vrvne lestve na levi
polne potnikov, ki so se izkrcavali.
Težko bi se bilo vrniti na ladjo.
Kapitan je bil zelo molčeč.
Počutil se je krivega, ker je vedel, kaj se je zgodilo.
Mislim, da mu ni bilo všeč, da se ne more vrniti na ladjo.
Schettino ni pobegnil.
Ni bil strahopetni kapitan, ki je zapustil ladjo,
ostal je tam in zadnji zapustil ladjo
tik pred gotovo smrtjo.
In še se je poskušal vrniti na ladjo, a ni mogel, ker so mu preprečili.
Vsi pravijo, da smo bili s tožilstva do njega zlonamerni.
Vse potrebne preiskave smo opravili zelo natančno.
Za vse, kar se je zgodilo,
lahko obdolžimo le Schettina.
Tistega večera smo bili edini odprti hotel.
Imeli smo dva gosta, ki sta že spala.
Ime mi je Paolo Fanciulli in sem lastnik hotela Bahamas.
Tisto noč smo gostili stotine brodolomcev.
Zadnji brodolomec je bil kapitan Schettino.
Ko sem videl, da bo ladja potonila, sem v hotelu takoj vklopil gretje in luči.
Potem sem videl morje ljudi, oblečenih v oranžno,
saj so še vedno imeli rešilne jopiče.
Nihče jih ni hotel sleči.
Ni bilo mrzlo, toda imeli smo samo majice, ker je bilo na ladji toplo.
Ljudje so bili povsod.
Cerkev je polna.
Cerkev je bila polna, otroci v kopalkah, nekateri celo brez čevljev.
Kajpak nisi s sabo vzel ničesar.
Začeli so hoditi v sobe, najmanj 30 do 40 hkrati, nagneteni kot sardine.
Zanje nisem imel več prostora.
Oni pa so še kar naprej prihajali.
Hoteli, lekarna...
Otočani so dajali svoje jakne, oblačila, čudoviti so bili.
Dali smo vse, kar smo imeli. Pijačo in vse, toda kmalu je vsega zmanjkalo.
Hoteli smo jim dati nekaj odej, a jih ni bilo dovolj.
Zato so sneli zavese, da so se pokrili.
Vzeli so vse vrste pokrival in jih odnesli.
Odej ni bilo veliko.
Nekaj, ki jih je bilo na voljoi, jih je že zmanjkalo, ko smo prišli.
A pri vsem skupaj občutiš še srečo,
ko slišiš, da se nekateri še niso izkrcali, nekateri...
Slišalo se je, da je nekdo umrl.
Na koncu ne misliš več nase.
On je bil na eni strani, jaz na drugi. Še enkrat sva se hitro pogledala
in rekla: "Od zdaj naprej vsak zase."
Nemoč, ki je vladala, smrtni strah, ki je prevladal nad nami,
nas je prisilil, da nismo bili več pozorni na druge.
Midva tega tako ali tako nisva mogla.
Vsak naj ravna po svoje. In to je res brutalno.
Najprej mi je segala voda do kolen, potem do pasu in potem vse višje,
nad mano pa je bilo 10-20 cm zraka in poskušal sem se nekako držati.
Pomislil sem: "Zadrži dih in poglej, kam te bo odneslo."
Potem sem se v nekem trenutku prijel za ograjo
in hodil po hodniku meter za metrom kakor po lestvi.
Po treh, štirih metrih si popolnoma uničen.
Neskončno dolgo je trajalo, dokler nisem v nekem trenutku
prišel do palube.
Potem sem se potopil in se znašel v restavraciji.
Z glavo sem v nekaj udaril in se uspel za nekaj prijeti.
Povzpel sem se in v trenutku sem bil popolnoma na suhem.
Držal sem se za zgornjo konstrukcijo in se postopoma vzpenjal,
dokler nisem končno prišel na zunanji pokrov.
Toda pri vsakem hrupu, ki sem ga slišal,
ob vsakem premiku ladje,
sem se nekako bal, da se bo Costa popolnoma potopila.
Reševanje, nudenje pomoči ali podobno, ni bilo mogoče,
Neprestano sem klical na pomoč.
V nekem trenutku sem slišal glas: "Gospod, pridite, tukaj je izhod!"
Videl sem dvojico in zaplaval tja.
Z zadnjimi močmi sta me poskušala izvleči iz vode
in odplazili smo se vzdolž okna.
In skozi se je videlo nebo.
Do njega se ni dalo povzpeti, ker je bilo iz nerjavečega jekla.
In nenadoma je nekdo pokukal iz luknje.
Na oknih smo videli ljudi jokati.
Od tam, kjer sem prej slišal pritekati vodo.
Takoj sem poiskal vrv.
In postopoma smo izvlekli s hodnika najmanj devet ljudi.
Neverjetno naporno je bilo.
Ko je izvlekel zadnjega fantka,
je rekel, da je v restavraciji videl pluti
trupli otroka in odrasle osebe.
Potem je nekdo med nami doumel razsežnosti tragedije
in rekel: "Kdo ve, koliko jih je še."
Ko sem se plazil vzdolž zunanjega trupa, sem zagledal vrvno lestev.
Drug za drugim smo se spustili po lestvi.
Ob lučeh čolna obalne straže sem videl,
da je to otok.
Vprašal sem se, zakaj nam tega ni nihče povedal.
Po lestvi smo spustili na stotine ljudi,
ki jih je potem obalna straža sprejela v svoja plovila.
To noč je bilo zelo težko spustiti vse ljudi.
Kot prvo je bilo splozko zaradi vlage.
Kot drugo smo morali počasi spuščati samo po enega.
Nekomu bi lahko zdrsnilo in bi padel z višine 40-50 m.
Zato ljudi ni bilo lahko umiriti
in jim pomagati, da premagajo strah.
Okrog pol petih sem prišel na otok.
Najprej sem zagledal velikansko morje rešilnih jopičev.
Vsi reševalni čolni so bili prenatrpani.
Sami sebi smo bili prepuščeni, skrbelo me je samo, ali je Matthias živ.
Na vseh obrazih je bil nepopisen strah, da se morda kdo ni rešil.
Seveda, tudi sam sem se počutil tako in samo gledal, kje je.
Ko sem ga zagledal na pomolu,
sem bil presrečen.
Tako srečen sem bil, kolena so mi klecala.
Zrušil sem se in sede čakal do pristanka.
Šel sem z ladje obalne straže.
Mislim, da še nikoli v življenju nisem tako jokal.
Res, to te prizadene.
Kasneje, ko razmislite o vsem, kar se je zgodilo,
in, še huje, kaj bi se lahko...
Vsekakor sem bil presrečen, da se je za oba dobro končalo,
da sva imela srečo.
Drugi niso imeli toliko sreče.
Okrog 8h, 8.30h, 9h so vsi odšli.
Potem je prišel kapitan Schettino.
Vprašal me je, če mu lahko skuham kavo z veliko sladkorja.
Videti je bil izčrpan,
utrujen, deprimiran.
Malo me je vseeno presenetilo, ker, ko je ladjo pogledal z okna,
tukaj s terase,
mi je rekel: "Tista čer ni bila označena."
Slišati je bilo, kot da se želi znebiti odgovornosti za to, kar se je zgodilo.
Grozen občutek sem imel, ker se doumel,
da je na robu živčnega zloma.
Istočasno pa je delovalo nekako arogantno,
ko mi je rekel:
"Tista čer ni bila označena."
Še posebej, kot bi bila za to kriva čer.
Schettino me je osupnil.
Bil je zelo samozavesten in poln samega sebe, resnično.
Včasih mi ga je bilo celo malo žal.
Moram pa reči, da je bila njegova odgovornost tako očitna,
da mi ni jasno, kako se lahko skriva za drugimi domnevami,
za katere je menil, da bi lahko uspele.
Schettino se je na tisoče načinov skušal izviti iz nastalega položaja.
Mislim, da je bil Francesco Schettino žrtev neverjetnega medijskega pritiska,
ki ga je svetu takoj prikazal kot strahopetnega in nesposobnega kapitana,
ki je po brodolomu zapustil posadko in potnike,
ne da bi opravil zakonsko dolžnost.
Sodniki so bili dobri.
Mislim pa, da so ostali pod vtisom
prvotne konstrukcije žrtvenega jagnja,
oblikovane na strani svetovnega tiska.
Obsojen je skupno na 16 let zapora,
brezpogojno, in mora plačati stroške postopka.
Dobro se spomnim, da smo takrat sodili 12, 13 ljudem.
Vsi so se, razen Schettina, pogodili za skrajšano kazen.
Schettinova kazen bi lahko bila krajša za najmanj tretjino.
Hočem reči, da ne razumem, zakaj je hotel sojenje.
Je mislil, da bi bil lahko oproščen krivde?
Nikoli ni priznal, da je naredil napako.
Na koncu je celo rekel, da ni res, da je zapustil ladjo.
Obrnili smo se na Evropsko sodišče.
Pritožili smo se na vpliv, ki so ga v času sojenja imeli
mediji in zahtevali od Evropskega sodišča, da preveri,
ali je, zares, kot se bojimo, obstajal
močan pritisk medijev.
Kar je bil lajtmotiv celotnega sojenja Schettinu.
Resnica je, da, če se rešiš, nekaj odneseš s seboj. Tako je.
Še danes praviva: "Minilo je 10 let, kaj sva še naredila od takrat?"
Ker bi lahko tistega dne umrla.
V vseh letih, preživetih na morju, sem se vračal k tej izkušnji,
da bi se izpopolnil, razumel ljudi.
Najhujša izkušnja v življenju mi je pomagala odrasti.
Ko slišim helikopter in žvenket posode, se spomnim vsega.
To mi je ostalo v spominu.
Ne da bi me strašilo, toda ko to slišim, me spomni na katastrofo.
Prvo leto in pol mi je bilo zelo težko. Tudi zaradi oslabljene imunosti.
V meni je vse pustilo sled in psihično sem bila zelo izčrpana.
Toda zdaj, deset let kasneje, sem vse postavila v perspektivo.
Glede na to, da se dve gospe, ki sta nama bili zaupani, nista rešili,
sva se počutila zelo slabo.
Vse sva dala od sebe, z njima sva na ladji preživela skoraj dve uri,
hodeč po ladji korak za korakom,
jih hrabrila, se pogovarjala z njima.
Mislim, da drugega nisva mogla.
Ampak vseeno imaš občutek, da si se nekje zmotil in nisi ravnal prav.
Resnica je, da so tragedije včasih velike, kot v tem primeru.
Velika je bila.
Ampak nekaj božanskega vedno pomaga
vsem tem nesrečnikom. Vključno z mano.
Če bi veter pihal drugače,
bi bila ladja daleč od otoka
in bi potonila tam.
Tedaj bi preštevali preživele, ne mrtvih.
Družba za križarjenje Costa Crociere je zavrnila večkratne prošnje za izjavo.
V pisnem sporočilu so izrazili solidarnost z žrtvami katastrofe.
Komentarja o sodnem postopku, opravljenem v Italiji, ni bilo.
Po katastrofi je mednarodna zveza družb za križarjenje oblikovala
varnostne ukrepe, ki presegajo mednarodne zahteve.
Revidirani so postopki na ladji,
vključno s predajo poveljništva častnikom pri vseh postopkih.
V spomin na 32 žrtev brodoloma Costa Concordie, 13. januarja 2012.
MEDIATRANSLATIONS