Downloaded from YTS.MX
Nismo se brinuli. Brod ne može da potone.
Težak prenos!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bože! Pomislio sam da ćemo svi umreti.
Ljudi su plakali, brod se sve više naginjao.
Nekoliko minuta nakon udara, znao je da brodu nema spasa.
Voda se i dalje penje.
Bio je uveren da će brod uploviti u luku.
Reci da je nestalo struje.
Već sam nas videla u moru. Rekla sam Zandri: "Molim te, ne teraj me na to."
U tom trenutku, instinktivno se skakalo u čamac.
Slušajte, Sketino, možda ste se spasili od mora, ali jao vama.
Ukrcajte se, do đavola!
Iznad mene je bilo 10-20 cm vazduha i pokušavao sam da se održim u njemu.
Bili smo u beznadežnoj situaciji, svesni da nema izlaza.
Smrtno stradalih je bilo 32,
što je trebalo da se spreči jer je moglo da se spreči.
Ostrvo Ðiljo, 14. januara 2012., 01.46
Halo?
Da? -Ovde De Falko iz Livorna. Vi ste kapetan?
Da. Dobro veče, kapetane De Falko. - Recite mi svoje ime, molim vas.
Ovde kapetan Sketino, kapetane.
Slušajte, Sketino. Na brodu su zarobljeni ljudi.
Idite čamcem za spasavanje pod pramac broda, s desna.
Tamo su merdevine od užeta.
Ukrcajte se i recite mi koliko ljudi ima.
Jeste li razumeli? Snimam ovaj razgovor, kapetane Sketino.
Kapetane, trenutno je brod prevrnut.
Razumem. Neki se spuštaju niz ove merdevine na pramcu.
Vi idite s druge strane broda
i recite mi ima li dece, žena ili ljudi kojima treba pomoć.
I recite mi tačno koliko je kojih, jasno?
Slušajte, Sketino, možda ste se spasili od mora, ali jao vama.
Ukrcajte se, dođavola!
Moje ime je Gregorio De Falko.
2012. bio sam šef Odeljenja za operacije Obalske straže Livorna.
Koordinirao sam spasilačke operacije Kosta Konkordije
i komunicirao sa komandom i kapetanom broda.
U tom telefonskom pozivu sam na sve načine pokušao da zamolim gospodina
da se vrati na dužnost.
Kapetane, zaboga... -Ništa zaboga! Smesta se ukrcajte!
Koordiniram spasavanja... - Ma šta koordinirate?
Ukrcajte se pa odande koordinirajte. Odbijate?
Ne, ne odbijam.
Ukrcajte se! To je naređenje. Sad ja zapovedam.
Ukrcajte se!
Jasno? -U redu, kapetane. Idem. - Smesta.
Kapetan ne sme da napusti brod.
Zato sam mu rekao, makar onako grubo, da se vrati na brod.
Da se vratio na brod,
da se posvetio spasavanju ljudi,
bilo bi puno drugačije.
De Falkovo naređenje sad je ušlo u kolektivno sećanje celog sveta,
ali to je bila neizvodivo naređenje,
koje je bilo samo medijski zanimljivo,
koje je ostavilo snažan utisak,
što je poslužilo stvaranju neprijateljskog stava prema Sketinu.
Mislim da je tada De Falko pravedno postupio prema Sketinu.
Nije bilo drugog načina. Možda je bio malo grub,
ali zapravo je bio vrlo precizan.
I mislim da je jedini te večeri visoko mahao italijanskom zastavom.
Jer Sketino nas je osramotio u svetu.
Kapetane, prebrzo su vas razapeli?
13. januara sam delom i ja umro.
Od prvih sati nakon brodoloma do završnih faza ovog suđenja,
glava mi je bila na panju na suđenju koje je trebalo da obuhvati
celu jednu kompaniju,
ali jedinog optuženog videlo je u meni.
Smatram da je Frančesko Sketino bio žrtva vrlo snažnog medijskog pritiska.
Uzmite u obzir da se prvostepeno suđenje, makar i na simboličkom nivou,
odvilo u pozorištu.
Moje ime je Saverio Seneze. Advokat sam Frančeska Sketina
u žalbenom postupku.
Nisam, dakle, imao priliku da ga pratim ni u istražnoj fazi
ni na prvostepenom suđenju.
Ja sam Frančesko Veruzio. Bio sam tužilacj u Grosetu 2012.
S kolegama sam pripremao suđenje da istražimo odgovornost za brodolom.
Ispitujući Sketina neposredno, odavao
mi je jasan osećaj kao da nimalo nije bio svestan šta se dogodilo.
Nije bio svestan da je prepustio samima sebi 4200 putnika.
Mislio je samo na to kako da sačuva svoj imidž
prema ljudima i kompaniji.
Konkordija? Bila je kao iz sna. Bio sam na još nekoliko krstarenja posle toga,
ali to je bio najlepši kruzer na kojem sam bio.
Veličina Kosta Konkordija je ostavljala snažan utisak i pomislili ste:
"Sedmica možda bude sjajna. Videćemo puno lepih gradova sa sjajnim brodom.
Bolje ne može."
Zovem se Matijas Hanke i putovao sam na Kosta Konkordiji 2012.
S prijateljem Marselom.
Ja sam Marsel Cun. To nam je bilo drugo krstarenje u životu.
Hvala vam što ste odabrali Kosta Konkordiju za svoj odmor na moru.
Želimo vam bezbrižnu plovidbu i srećno krstarenje. Hvala i dobro došli.
Predivna. Svet za sebe, grad za sebe...
Čitavo pozorište, sve lepo u drvetu,
s ogromnim lusterima i divnim liftovima.
Nisam znala u šta da gledam.
Tog poslepodneva, moj sin je bio s nama.
Rekao joj je:
"Nikada pre nisi nikuda išla, nadam se da sada nećeš potopiti brod."
U toj sobi, krevet je bio namešten, kupatilo predivno,
mali dnevni boravak i prozor koji sam odmah otvorila...
Vidi se more... Zaljubila sam se u taj brod.
Zovem se Danijela Prestano
i ukrcala sam se na Kosta Konkordiju 13. januara 2012.
Kako bih učestvovala na takmičenju frizera.
Zovem se Luiđi Katali
i ukrcao sam se na Kosta Konkordiju kao pratnja supruzi.
Usluga je bila savršena, kao i sve organizovane predstave.
Osoblje bara je bilo besprekorno, uvek je bilo ljubazno.
Sve u svemu, bio je to uspešan odmor.
Proveli smo dan u Rimu, naveče se vratili na brod,
osvežili, otišli na večeru i hteli
da završimo sedmicu u prijatnoj atmosferi bara u atrijumu,
a onda je sve krenulo kako je krenulo.
Dobro veče. -Dobro veče, kapetane.
Pogledajte kojom brzinom moramo da idemo odavde do blizine Ðilja.
Moramo da obavimo samo jedno skretanje blizu Ðilja. Skicirajmo to.
Da označim na mapi, kapetane?
Pola milje? -Može. -Do luke?
Dovoljno je duboko.
Koliko nam treba da stignemo ako krenemo u 7?
Nekoliko sati.
Stižemo oko 9.30.
U redu. Vidimo se. -Vidimo se.
Vidimo se.
Skretanje je bilo predviđeno. Trebalo je da bude sedam dana ranije,
ali to se iz raznih razloga nije dogodilo.
Te večeri, tokom primopredaje, rečeno je
da je kurs malo izmenjen kako bi se pozdravio neko na ostrvu Ðiljo.
Zovem se Stefano Janeli i u vreme potonuća Kosta Konkordije bio sam
na komandnom mostu kao pomoćnik palube.
Skretanje je vrlo stara praksa u plovidbi. Prolazi se duž obale,
što se odvijalo u antici kako bi se pozdravio neki grad ili spomenik.
Brod prolazi što bliže da ga svi vide. To je svojevrsna reklama.
Otišli smo na večeru u 18.30, seli i čekali naše saputnike iz Berlina.
Bili su imigranti nemačkog porekla iz sovjetskih republika.
U školi smo učili ruski. Pevali smo zajedno ruske narodne pesme.
Tako smo se zabavili već te večeri.
Da? -Kapetane, Čiro je.
Da? -Šest milja.
Šest milja? Dobro. U redu.
U 21.44 gotovo smo tačno ispred obale Ðilja.
21.44, dobro.
Zovem se Sandro Činkvini.
Više od 30 godina upravljam zdravstvenim odeljenjem Kosta Kročere.
I proživeo sam svu tragediju te noći 13. januara.
Čuo sam da su planirali da se približe Ðilju.
Bio sam u svojoj kabini i, delom iz znatiželje, provirio sam
oko 9-9.30
da vidim šta ćemo videti od Ðilja.
Ali sve je bilo mračno, pa sam se i ja zapitao kako to da prolazimo onuda.
Dobro veče. Zdravo, Frančesko. Ne kasnim? Moram da završim smenu.
Zdravo, Antonelo. Čekaćemo te. Neće nam ostrvo pobeći.
Dobro. -Imamo gotovo pola sata. - U redu.
Antonelo, naš šef sale.
Drago mi je. -Takođe.
Dobro...
Sketino je želeo da pokaže da je dobar.
Pojedimo i idimo. -Te večeri, Tjevoli, šef sale, zamolio ga je
da prođu pored Ðilja jer je te večeri Tjevolijeva mama boravila tamo
i Tjevoli je hteo da je pozdravi.
Zato se Sketino približio.
Tu je bila i Čemortan. Bilo je nežnosti između nje i Sketina.
Možda je Sketino to izveo i kako bi se pokazao Čemortan.
Dobro veče. -Dobro veče, kapetane.
Kojom brzinom plovimo?
15,5.
Ručno kormilarenje.
Potvrđujem, ručno kormilarenje!
Rusli je bio mornar stražar.
Tada je bio samo jedan mornar koji je ili stražario ili kormilario.
Ukoliko bi trebalo ručno kormilariti, mornar bi zamenio položaj,
isključio autopilot i ručno kormilario.
Sva druga naređenja išle bi direktno kormilaru.
278. Potvrdite.
278.
Na koliko smo?
285.
Sketino je uvik govorio da se odlučio za ručno kormilarenje
uveren da je na velikoj udaljenosti od stena. Uostalom,
praksa skretanja s kursa bila je vrlo česta
i bila je dogovorena s kompanijom.
Zvao si Palomba, Antonelo? - Ne još. -Zovi ga.
Sketino se popeo na komandni most i naredio ručno kormilarenje.
Trebalo je, između ostalog, kad je radio to, da postavi jednog sa straže
na krilo broda,
trebalo je da prati pomorske mape, a on je ručno kormilario.
I dok je to radio, nazvao je Palomba, starog kapetana kojeg je poznavao
i koji je trebalo da bude na Ðilju.
Da. Svakako.
Ne, tu je. Daću vam ga.
Mario je.
Kapetane Palombo, dobro veče.
Prolazimo pored Ðilja.
Niste na Ðilju. U Grosetu ste?
Palombo tvrdi da je Sketino bio izvrstan kapetan po pitanju tehnike,
ali s dozom arogancije prema posadi i svojim podređenima.
Kad bi nešto odlučio, ništa nije moglo da ga pokoleba.
I da odemo na 0,3 ili 0,4, još uvek smo na dovoljnoj dubini? -Na 290° smo.
U redu, razumem. Dakle, sigurno je.
Da, zviždaćemo i pozdraviti sve.
U redu? Čujemo se kasnije.
Ja preuzimam.
Kapetan preuzima komandu.
Kad je preuzeo brod, već je bio skrenuo s kursa
i uprkos tome, oficiri na komandnom mostu nisu ga obavestili
o tome da je brod skrenuo s kursa.
Stoga se zaputio neupućen i neobavešten prema hridinama.
Povećajmo na 16.
Zanemario je Kanesin kurs i ručno je kormilario
brod dug 300 m na 16 čvorova bez kursa i bez...
Ručno kormilareći, kao da vozi gliser ili gumeni čamac.
To je ludost.
Usporite. Polako na 310. Polako.
310.
Kuda idemo? U luku?
Pa da.
Kapetan Sketino je bio jako strog.
Kad bi ušao na komandni most, zavladala bi tišina. Ne nužno...
Strah, ali uvek je bila u vazduhu neka napetost, autoritet.
Sada, nakon osam godina plovidbe, mogu reći da mi je najveća greška bila
što nisam podigao ruku i rekao: "Možda idemo prebrzo, kapetane.
Mogli smo da počnemo da se zaustavljamo ranije." Jer je brzina bila prevelika.
Znao sam šta se događalo,
pa mi je tužilaštvo naložilo da sarađujem u istrazi.
Pa smo u Grosetu tri meseca saslušali
sve učesnike, svedoke, kompaniju, baš sve.
Kapetan je, prema članku 295 našeg Zakona o plovidbi, jedini odgovoran
za upravljanje brodom na moru.
Ali ako kapetan nije prisutan
ili pokazuje znakove neuračunljivosti,
drugi moraju da ga zamene.
Ali malo pre toga, 17. decembra 2011.,
isplovili su iz Marseja, iako je duvao vetar od 60-65 čvorova.
Odluku o isplovljavanju osporio je Čiro Ambrozio.
Kapetan je bio jako ljut jer se na komandnom mostu sve snima.
To je tada navelo Ambrozija da mu u dokumentima da negativnu ocenu.
Kapetan zapoveda, a on je bio kapetan.
Ti oficiri, neki od njih su bili vrlo mladi,
nisu imali karakter ni naviku
da rade tako da slušaju naredbu kritički.
Jer nisu smeli.
325.
315.
325!
325.
Bio sam smiren. Tu su bili sposobni oficiri i iskusni kapetan.
Tako da nisam mogao ni da zamislim šta će se dogoditi.
350.
340? -350!
350, inače ćemo završiti na hridinama!
A onda, kada vidiš osobu za koju si siguran da je smirena da počinje
da odaje pomalo znakove zabrinutosti,
povisi ton, sve znakove koji ti govore da možda nije sve u redu.
Desno 10!
Desno 10.
Desno 20!
Desno 20.
Desno!
Desno.
Zauzeti smo levo! Krma je zauzeta levo!
Zauzeta krma znači da krma nema mesta. Nekako će o nešto udariti.
Leva strana 10!
Leva strana 10.
Leva, ne desna!
Kapetan je odmah naredio da se krene u suprotnom smeru.
Upravljate u suprotnom smeru kako biste odmakli krmu od prepreke.
Kako se išlo brzo i brod je imao veliki zamah, okrenuo se, ali ne dovoljno.
Leva strana 20!
Težak prenos!
Kapetane, moramo napred ovuda! - Sasvim levo s krmom, kapetane!
Udarili smo u hridinu? Zatvorite pregrade na krmi!
Zatvorite vodonepropusne pregrade na krmi! Odmah!
Majko Božja, šta sam učinio?
Oko 21.30 smo ušli u bar i najednom šok:
sve sa stola je počelo da klizi.
Da, bilo je potpuno nestvarno. Kao da vozim auto i naglo kočim.
Čula sam brum-brum-brum, zatim bum!
Pa još jednom bum!
A onda se čitav brod okrenuo, pali su tanjiri. On mi je odmah rekao da odemo
jer je odmah shvatio da nešto nije u redu.
Odjednom sam čuo škripu,
ali zvučalo je kao da je trup broda udario u pesak.
Mislio sam da se previše približio Ðilju
i da je negde dotakao dno.
Nisam mogao ni da zamislim da će otvoriti trup do te mere.
Dok smo ležali i gledali TV, osetili smo trzaj.
Pogledali smo se i pomislili: "Nismo valjda stigli? Nemoguće. Prerano je.
Treba da stignemo tek ujutro."
I odmah se zavesa nakrivila, tako da se jasno videlo
da je brod bio nakrivljen od samog početka.
Zovem se Zandra Birnštil i bila sam putnica na Kosta Konkordiji 2012.
Zovem se Bjanka Cigert i bila sam drugi put na Kosta Konkordiji 2012.
Tada smo razmislile o uputstvima na snimku,
a to je da se toplo obučemo, ali da ipak ostanemo smirene.
Šetali smo zelenim lukobranom kad smo na horizontu ugledali
ogroman brod: začuđujuće blizu, preblizu ostrva.
Ja sam Ðorđo Fančuli.
U noći 13. januara 2012., moji prijatelji i ja smo prvi videli
kako se Kosta Konkordija približava ostrvu
nekoliko sekundi nakon što je udarila u hridine.
Samo su skrenuli. -Onda je sigurno puno dalje. -Čekaj...
Obično se uvek vide svetla i bleskalice fotoaparata s kopna.
Te noći, začudo, nije bilo svega toga.
I najednom su se ugasila sva svetla.
Brod se stopio s mrakom na horizontu. Izgledao je kao duh.
Molimo vas, budite smireni. Obavestićemo vas kad budemo znali više. Hvala.
Svetla su ugašena.
Kad smo potrčali uz stepenice, svetlo se ugasilo
i bio je mrkli mrak 20-30 sekundi.
Tada su se začuli prvi krici. Naravno, neki su i pali.
A onda se svetlo opet upalilo. Umirili smo se
i popeli se na palubu 8 i pogledali dole s balkona...
I bilo je mehurića. Mahnito su se stvarali, a nismo znali odakle.
Nismo bili zabrinuti, brod nije mogao da potone.
Oglasilo se sve što je moglo na komandnom mostu u takvoj nesreći.
Shvatio sam da smo se sudarili s nečim.
Nisam mogao ni da zamislim da bi moglo da bude tako loše.
A pretpostavljam da ni moje kolege tada nisu odmah shvatili kolika je šteta.
Gde je bio kontakt?
Na hridini i na površini vode.
Rešite nestanak struje.
Važno je da nema prodora vode.
Leva strana 10!
Leva strana 10.
Leva, ne desna!
Kormilar Rusli Bin je sledio naređenja izdata
u situaciji apsolutne nužde pogrešno.
Odnosno, sasvim suprotno.
Kad mu je Sketino naredio da ode 10° levo, otišao je 10° desno.
Prema Sketinu, da je ispravno sledio njegova naređenja,
brod ne bi završio na hridinama.
Zapravo, dokazi pokazuju da bi, pri toj brzini,
brod ionako završio na hridini, tako da...
Sketino nije imao dovoljno sredstava da si priušti advokate
koji bi se suprotstavili moćnoj vojsci
stručnjaka i advokata tužilaštva. Imao je sreće
što je postojao taj profesor Neri, priznati stručnjak,
osoba koja je potpuno nepristrasna,
koji je došao do jasnog zaključka.
Ovde možemo da vidimo šta se stvarno dogodilo, pravu evoluciju,
a ovde vidimo šta bi se dogodilo da je 12 sekundi pre udara u hridinu
kormilar skrenuo levo kako je Sketino naredio.
Vidite?
Hridina se okrzne i brod se udalji.
Čak i da jeste dodirnuo brod, udar bi se dogodio dalje
i verovatno bi bilo pogođeno manje od pet odeljaka.
Ručno kormilarenje.
Pre nego što je određen za kormilara, Rusli Bin je radio na održavanju
ili je bio domar.
Sketino je čak poslao mejl kako bi ukazao na probleme
u vezi s nesposobnošću mnogih članova posade.
Ali, rečeno mu je da je to tako i da mora da nastavi s njima.
Čak i da je kormilar poslušao naređenje,
da brod nije završio na hridini,
Sketino nije smeo to da izvede.
Ali bilo bi zanimljivo ispitati kormilara.
Nismo mogli jer mu je bilo dozvoljeno da pobegne
i vrati se u svoju zemlju. Nismo više uspeli da ga pronađemo.
Pokreni pumpe!
Dizel za slučaj nužde!
Pokreni pumpu za slučaj nužde!
Upravniče? -Da?
Je li ušla voda? -Puno, puno... Idem da vidim.
Gde? -U strojarnici.
Ima li je puno?
Ima, ne može da se siđe. Siđimo s druge strane.
Čim pokrenemo pumpe, javiću ti.
Možda ovuda...
Kapetane, da upozorimo putnike?
Da, recimo da je nestalo struje.
Recite mi gde ste, šta se dogodilo.
U strojanici sam, proveravam.
Dame i gospodo, pažnju molim!
Zbog tehničkih problema je došlo do nestanka struje.
Ponavljam, zbog tehničkih problema je došlo do nestanka struje.
Nema razloga za paniku, ostanite mirni.
Naši tehničari već rešavanju problem. Hvala lepo.
Odjednom se začula buka u hodniku.
Izašle smo i pitale stjuarda, ali ni on nije znao ništa. Bilo je vrlo haotično.
Odlučile smo da spakujemo neke stvari i izađemo.
Onda su prvi put objavili: "Nema razloga za brigu."
Ali prvo na bezbroj drugih jezika.
To nas je malo izluđivalo dok nije stigla poruka na nemačkom
da je crna kutija u kvaru i ništa novo nismo saznale.
Nismo znale šta to znači za takav brod.
U povratku smo primetili
da je brod čudno nagnut
i povrh svega, gorela su dva crvena svetla na glavnoj palubi.
To znači da niko ne upravlja brodom,
da brod nema pogona ni kormilara.
Govorite li španski?
Čemu prsluk za spasavanje ako je sve u redu?
Zašto ako je sve u redu?
Zašto?
Nikada se ne zna.
Kad se oglasio prvi alarm, otišao sam u bolnicu
i dok smo bili u sobici otvorenih vrata,
odjednom smo ugledali EKG kolica kako prolaze ispred.
Moja medicinska sestra, brže od mene, rekla je:
"Brod se naginje, proverimo situaciju."
Zatim je stigla vest da voda raste.
Srećom, već su počeli da čiste palube B i C, gde je živela posada.
Upravniče, može li da se pokrene barem jedan motor?
Još nismo ni sišli, kapetane!
Ne možemo da uđemo u strojarnicu s desna.
Voda prodire u radionicu.
Znači, tonemo? Ne razumem...
Da.
Voda prodire u radionicu.
Kapetane, samo trenutak...
Ne možemo da odemo. Centrala za hitne slučajeve je poplavljena.
Zanima me samo jedno: može li brod da plovi ili ne?
Inače moram da se usidrim.
Brod ne može da plovi, glavna električna ploča je poplavljena.
Nekoliko minuta nakon udara, znao je
da brodu nema spasa, da tone.
A ti si na brodu koji će potonuti
i ne gledaš kako da pokreneš čamce za spasavanje i evakuišeš brod,
da navedeš putnike da se iskrcaju?
Roberto, gadno sam pogrešio.
Previše sam se približio ostrvu Ðiljo.
Kapetan Palombo mi je rekao da samo prođem.
Približio sam se i udario krmom u plićak.
Mrtav sam.
Ne govori mi ništa! Umirem!
Roberto Ferarini je bio KKF, kako su ga zvali u kompaniji,
koordinator krize flote.
Ali bavio se problemima prvog nivoa,
najviše onima koji su se ticali komercijalne strane broda.
Dakle, mogućim štrajkovima, problemima s osobljem,
čak i manjim neprijatnostima, ali ničime što se ticalo sigurnosti putnika
ni opasnosti za okolinu.
Učinio sam to da udovoljim kapetanu.
Približio sam se, a onda smo naišli na tu malu hridinu
i sada nemamo struje jer smo udarili krmom.
Prema propisu, komanda broda prvo mora da obavesti i nadležne
i vlasnika.
Ako je vlasnik obavešten, dužan je da obavesti nas.
Ali nismo primili nijedan poziv od Koste.
Verovatno su mislili da situacija nije toliko dramatična, ozbiljna
da bi morali da obaveste nadležne.
Na ulazu sam!
Molim vas izveštaj o vodonepropusnim odeljcima pod vodom.
Na brodu su dobro znali da brod tone,
jer je oficir Jakarino bio poslat da proveri razmere štete
i izvestio je da su poplavljena najmanje tri susedna odeljka.
Na levoj smo strani, pod nagibom, voda dolazi do 1-1,5 m iznad palube 0.
Kriterijum sigurnosti za te brodove je da brod ostane da pluta
ako su dva susedna odeljka poplavljena,
ali ako su tri, brod treba smatrati tonućim.
Potvrđujem da sada voda ne raste, vodonepropusna vrata se drže.
Na 1-1,5 m iznad palube 0 voda je s leve strane.
Dakle, Roberto, slušaj...
Ne tonemo, nećemo potonuti.
Uskoro ću baciti sidro pa ćemo se ovde zaustaviti.
I moraćemo da pozovemo tegljač da nas odveze.
Do određenog trenutka Sketino se nadao da će moći da spase brod
sa svim putnicima i opremom.
Nije shvatao koliko je situacija bila katastrofalna.
Kad je zatražio od Ferarinija da mu pošalje tegljače i helikoptere,
bio je uveren da će brod stići u luku.
Postoje pomorska pravila.
Kada se dogodi ovakva nesreća, svako ima jasno definisan zadatak.
Niko nije učinio ono što je trebalo.
A posebno Sketino nije učinio ništa. Telefonirao je sa Ferarinijem
i pokušao je nekako da se izvuče.
To je za Sketina bilo stvarno neoprostivo.
Gde je, do đavola, kapetan?
Karabinjeri.
Halo, karabinjeri? -Da.
Oprostite, kod kuće sam s prijateljima.
Prijateljičina majka nas je pozvala da pozovemo pomoć.
Na kruzeru su kompanije Kosta Kročere i brod je udario u nešto,
svi nose prsluke za spasavanje... Ne znam, kome moramo da prijavimo?
Ne razumem, šta se dogodilo? - Pomozite!
Oko 22.00, mislim u 22.06,
stigao je poziv od karabinjera iz Prata.
Lučkoj kapetaniji Livorna prijavio je
da je jedna gospođa primila poruku od majke
s putničkog broda na kojem je nestalo struje
da su predmeti padali sa stolova tokom večere
i da su svi morali da nose prsluke za spasavanje.
Operativni centar je ubrzo našao brod, nepokretan, uz obalu Ðilja.
Brod je plovio za Savonu, ali je pramac bio usmeren prema jugu.
I već je to bilo vrlo čudno, jer nam je govorilo da pluta na vetru i struji
i da je vrlo blizu ostrva i samim tim u prilično opasnoj situaciji.
Kosta Konkordija? Ovde obalska straža Porto Santo Stefano.
Čujete li me na kanalu 16?
Ovde Kosta Konkordija, recite.
Dobro veče, Kosta Konkordija, imate li problema na brodu?
Reci mu da nam je nestalo struje.
Nestalo nam je struje, proveravamo.
Treba li vam pomoć ili želite zasad da ostanete na ostrvu Ðiljo?
Roberto? -Da, ostajemo ovde da proverimo nestanak struje.
A u čemu je problem? Samo u agregatu?
Karabinjeri iz Prata su primili poziv od rođake putnice
koja kaže da joj je sve palo na glavu dok je jela.
Ne, negativno, nestalo je struje i samo ispitujemo stanje na brodu.
Koliko ste dugo bez struje?
Oko 20 minuta.
Dobro, obaveštavajte nas o razvoju situacije.
Jasno smo čuli prvi poziv obalne straže Livorna
komandi broda.
S kopna smo čuli vrisku, putnike koji su nosili prsluke za spasavanje,
jasno smo čuli sa zvučnika kako govore da ostanu smireni.
Sve to nije odgovaralo običnom nestanku struje.
Lično sam pozvao dežurni broj lučke kapetanije
da im objasnim
da ono što su im govorili s broda nije odgovaralo stvarnosti.
Brod je skrenuo samo Božjom rukom.
Brod bi se sav prevrnuo da ga vetar nije gurnuo na hridine.
Umrlo bi 4200 ljudi.
Na brodu je zavladala panika.
Ljudi su bili užasnuti.
Postupali su po geslu "Spasavaj se ko može!"
Te noći smo imali stvarno puno sreće
što je Kosta Konkordija na kraju plutala prema ostrvu Ðiljo
i zaustavila se tamo.
Inače bi to bila puno gora katastrofa.
Uvideo je opasnost i rekao: "Idemo gore. Video sam prsluk za spasavanje."
Pa smo hodali osam spratova.
Ali, uznemireni, nismo mogli da se setimo broja sobe.
Tek nakon dugo vremena smo je našli.
Nisu nam ništa rekli. -Ne. Spakovale smo još nešto za sebe
i, naravno, nosile smo prsluke za spasavanje.
U restoranu je sve odjekivalo i grmelo. Čula sam zveket posuđa još dugo nakon.
Bilo je i razbijenog stakla svuda. Toliko da nije moglo da se hoda.
Izvedimo posadu odavde, a i putnike.
Zašto mi se Ferarini ne javlja?
Zatim smo se vratili dole. Sve je više ljudi dolazilo u prslucima
i seli su tamo, neki su plakali, neki vrištali.
Mnogi su već bili u redu na kontrolnoj stanici,
ali tamo se nije moglo
i odlučili smo da odemo po svoje prsluke za spasavanje.
Na brodu je bilo i puno dece, najmlađih Italijana i majki.
Tada su nam rekli da idemo napred pa onda natrag.
Nije bilo više uputstava, pa smo odlučile
prvo da izađemo da vidimo gde smo.
Pokrenuli ste neku pumpu?
Ne? Ne možemo da ispravimo nagib?
Bio sam na mnogim brodovima u mornarici.
Zatim smo odmah otišli na četvrti sprat gde su bili čamci za spasavanje.
I počeo sam da pripremam čamac, jer napolju još uvek nije bilo nikoga.
Posada je bila toliko malobrojna
da je samo jedna došla da mi pomogne sa čamcem.
Svašta se događalo.
Ljudi su vrištali, krali ti prsluk jer nije bilo dovoljno za sve.
Slali bi nas po prsluke u kabine i umirivali nas.
Ljudi su vrištali, deca plakala,
na podu je bila voda i ljudi su se klizali.
Smirite se, zaboga!
Svi su se svađali, videlo se koliko je bilo ozbiljno,
jer se brod sve više naginjao.
Ja sam Nada Sabateli i te noći 2012. bila sam na Kosta Konkordiji.
Ja sam Valentina Grataljano i još uvek imam ulaznicu za kabinu.
Ja sam Ðuzepe Mikoli, dovezao sam čamac za spasavanje do obale.
Otišli smo na onu stranu koja je već bila potonula.
Tada sam pozvao karabinjere
i rekli su mi da pozovem obalsku stražu, a ja ću: "Nećete ih vi zvati?"
Ali dali su mi broj i pozvao sam ih.
Rekli su: "Kažu da je zamračenje.", a ja: "Radio sam na vojnim brodovima.
Zamračenje znači da je nestalo struje, ali brod je nagnut za 7-8°."
Rekli su: "Dobro, ionako smo već poslali tri broda za svaki slučaj."
Potkapetan, sumnjičavi Livornac, rekao mi je:
"Kapetane, oni ne govore istinu."
Ponovno kontaktiram komandu i ovaj put mi Kosta Konkordija javlja
da nije samo nestalo struje,
nego je i voda prodrla na brod.
Dakle, nije samo nestanak struje? Imate kvar?
Da, imamo kvar. Imamo kvar.
Želite li tegljač ili neku drugu pomoć? Ima li možda povređenih?
Dakle, tražimo tegljač u pomoć,
a svi putnici već nose prsluke za spasavanje.
Prvo sam u tom trenutku svakako malo osetio strah.
Amerikanci kažu da se čitav život pripremate za masovna spasavanja,
moleći se da se to nikada ne dogodi
jer u takvim situacijama uvek postoji cena koju treba platiti.
Cena su ljudski životi.
Tada je patrolni čamac finansijske policije bio blizu mesta događaja
i tamo smo ga uzeli.
Da, kapetane, pridružićemo vam se za koji trenutak.
Čim su ugledali Konkordiju, javili su da je brod nasukan,
krmom na hridini.
Javili su i da je desno sidro bačeno.
To znači da je brod mogao da spusti čamce za spasavanje.
Zašto ne spuste čamce za spasavanje?
Potvrdno, voda dopire do lifta na krmi.
Visoka je metar! Ulazi kroz protivpožarna vrata!
Dakle, Roberto, ovde je jako loše.
Ne još, ne još.
Bilo je oko 22.30,
a na brodu nije bilo ni poziva u pomoć ni opšte uzbune tada,
ni, jasno, naređenja o napuštanju broda.
Posada je stajala ispred ulaza u čamce i nije puštala ljude u njih.
Naprotiv, neko od njih je rekao ljudima
da odu u svoje kabine i da ne paniče.
U ime našega kapetana, molimo vas da se vratite u svoje kabine
ili, ako želite, da ostanete u salonima.
Sve je pod kontrolom, u redu?
Kapetane, putnici idu prema čamcima.
Moramo da podignemo opštu uzbunu.
Čekaj.
Mnogi od njih su predlagali da podignu opštu uzbunu,
a on je hteo da se pričeka.
Do kraja je pokušavao da pronađe način da se izvuče iz toga,
iako je znao da brod tone.
Moramo da napustimo brod!
Odlazite, odlazite!
Napuštam brod.
Dobro, ali daj da nazovem Ferarinija nakratko.
Roberto, sve nam je u kvaru.
Na 0,2 sam od ostrva.
Dame i gospodo, pažnju molim!
Idite na svoja sastajališta kod kontrolne stanice na palubi 4,
s prslucima za spasavanje, i sledite uputstva našeg osoblja...
Roberto, razgovarao sam s hostesama koje sada objavljuju, smiruju ljude.
Blizu ostrva smo.
Kada smo došli na palubu 4, sve je bilo puno ljudi.
A onda su se odigrale scene neljudskosti.
Ljudi su trčali, vrištali, gurali se,
muškarci su išli pre žena i dece.
Ne svi. Ne bih demonizovao nikoga, jer situacija je bila izuzetna,
ali bilo je strašno gledati da se svako bori za sebe,
s tim da su uslovi na palubi 4 već bili užasni.
Kosta Konkordija, jeste li u nevolji ili ne?
Šta da kažem, kapetane?
Reci mu da upravo proglašavamo vanredno stanje.
Da, upravo proglašavamo vanredno stanje.
Konačno proglašavaju vanredno stanje na moj zahtev.
Da smo čekali, kasnili bismo sa spasavanjima.
Usmerio je svoj brod prema hridinama brzinom od 17 čvorova.
Nemojmo se šaliti, za to nema opravdanja, ali brod još uvek pluta.
Na brodu je bilo 4000 ljudi.
Nije bilo dovoljno da isplovi 30-40-50 spasilačkih jedinica.
Ti ljudi moraju da siđu s broda.
Njihova sudbina je u rukama komande na brodu.
Ako se komanda ne uskladi sa spasiocima napolju,
mašina neće raditi.
Moguće je pomisliti da se neko trenutno pogubio,
ali ako posle sat vremena ili duže, znaš
da će brod potonuti,
moraš da gledaš kako da izvučeš čamce za spasavanje
i spaseš sve putnike.
Nije ga uopšte bilo briga.
Kad su stigle jasnije i sigurnije informacije,
Sketino je odmah oglasio opštu uzbunu.
Želeo je prvo da priđe što bliže kopnu,
jer da je naredio da se napusti brod dok brod još plovi određenom brzinom,
čamci za spasavanje bi se najverovatnije prevrnuli,
imali bismo stotine mrtvih.
Taj aspekt je trebalo istražiti uz stručna mišljenja i simulacije.
Ja sam Mario Pelegrini.
Bio sam zamenik načelnika opštine ostrva Ðiljo 13. januara 2012.
I sâm sam se upravo bio vratio s krstarenja u SAD-u.
Hteo sam da legnem jer nisam spavao noć ranije zbog druge vremenske zone.
Pozvao me maršal karabinjera ostrva Ðiljo
i rekao mi da je uz obalu Ðiljo Porta brod u problemima
pa sam uzeo auto i odvezao se u Ðiljo Porto.
Čim sam skrenuo u zavoj prema istočnoj strani ostrva,
nisam mogao da verujem šta vidim.
Na našoj stenovitoj obali nalazio se ogroman, jarko osvetljen brod.
Vozio sam dalje znajući napamet put ili je moj auto znao bolje od mene,
ali nisam mogao da skinem pogled s broda.
Adrenalin je krenuo i umor je nestao u samo nekoliko trenutaka.
Parkirao sam auto u središtu trga.
Odmah sam sreo načelnika, stigao je koji minut pre mene.
Zajedno smo pozvali sve saradnike,
otključali škole i pokrenuli celi ostrvski sistem za hitne slučajeve,
ali još uvek nismo znali šta se dogodilo.
Kad smo čuli sedam zvižduka za napuštanje broda, moj partner je rekao:
"Dosta". Zgrabio je dečka koji je bio ispred lanaca
i nije nam dao da dođemo do čamaca i rekao:
"Skloni se, moramo da prođemo jer ne možemo više da ostanemo ovde."
Nastao je potpuni haos na tom delu palube.
Videti te ljude koji su išli tamo-amo ne znajući više koji je njihov čamac
i bacali se na prvi čamac koji su pronašli, ako se nisu okliznuli,
jer je paluba već bila nagnuta,
bilo je dramatično.
Pokušavao sam da im kažem da smo samo 100-200 m od Ðilja.
Bio sam siguran da sam na otvorenom moru, nismo videli ostrvo ni pogledali
u tom smeru, već samo u pučinu.
Zašto se niko nije setio da smiri putnike?
Dakle, ako spustimo čamce, mogu da javim da napuštamo brod? -Čekaj.
"Evakuišemo putnike na kopno."
Ponovi, "evakuišemo putnike na kopno."
Evakuišemo putnike svojim čamcima na kopno.
Nije mogao da prihvati da kao kapetan mora svojim putnicima da kaže:
"Napustimo brod!" Za njega je to bila sramota.
Pun je sebe.
Nikada to ne bi učinio.
Tražio sam informacije i nisam ih dobio.
Kad sam se vratio, stajala je pored čamca. Svi su ostali ušli. I pitao sam
je šta radi.
Rekla je da čeka mene. "Šta čekaš! Uđi!"
Ušli smo i bilo je samo jedno slobodno mesto.
Vozač je počeo da gura čamac, jer budući da je brod bio ovde,
a čamci ovde,
bili su zaglavljeni na palubi ispod.
Pomerili smo ga njišući ga i odjednom...
Počeo je da ide ovako i opet nas je vratio.
Bože! Pomislio sam da ćemo svi umreti.
Pasti s trećeg sprata sa sto ljudi u čamcu za spasavanje
bilo bi kao udariti u beton. Svi bi poginuli.
Misleći da ću umreti, molila sam se.
Jasno, posle se malo sramiš, jer ti je poslednja misao je bila...
Ionako te niko nije poznavao. - Bila je posvećena samo Gospodinu.
Moram to iskreno da kažem.
Dole nam je finansijska policija svetlom pokazala
da je na brodu pukotina
koja ih usisava unutra.
Bože! Nikada nisam video tako nešto.
Prava posekotina.
Kao od britvice.
Ponavljali su da treba ići napred, jer tamo ima još čamaca,
a onda su opet rekli da ne treba, da ni tamo više nema čamaca.
Strah mi nije padao na pamet. Jednostavno smo funkcionisale.
Nisam verovala da se to stvarno događa.
Osoblje je trebalo da pripremi čamce za spasavanje.
Prvo smo ih odvezali s vezova.
Tu su bili kuvar, konobar, osoblje.
Svi osim oficira.
Ja ih nisam video.
Što se nas tiče, što se mene tiče, svi su nas izneverili.
Moja karijera kapetana je gotova.
Brod se sudario u plićaku.
Sada sam napravio dobar potez.
Spasavam sve putnike i to je u redu.
Ne brini se, sve je pod kontrolom.
Kao oficir palube dobio sam zadatak da vodim tim Tango Indija
koji je spasavao povređene.
Dakle, ubrzo nakon sudara sam napustio palubu kako bih potražio povređene.
Srećom, reagovao sam instinktivno. Dakle, adrenalin me držao
sve dok se nisam iskrcao.
Roberto, evakuišemo putnike na kopno.
Doteglili su nas gde sam hteo.
Bacio sam dva sidra blizu luke.
Krma je na dnu.
Brod se ne pomera odavde, ne može da se pomeri.
Šta da kažem novinarima?
Ovde Lučka kapetanija Livorna. Recite, molim vas,
koliko putnika još mora da se iskrca?
Mislim da smo ih gotovo sve evakuisali. -Približno?
Zanima mornaričku jedinicu koja organizuje iskrcavanje.
200-300. -200-300 među kojima je osoblje i putnici.
Svi će napustiti brod ili neki ostaju?
Ostaću ja jer smo blizu obale.
Mislim da smo trenutno u plitkoj vodi i da bi
trebalo da prestane da se naginje. Ne bi trebalo više da se naginje.
Dakle, na brodu ostajete samo vi ili još neko?
Mislim da samo ja ostajem. - Samo vi? U redu, kapetane.
Uzmite dokumente i pođite sa mnom na palubu 4.
Napuštanje komandnog mosta...
Nisam to rekao. Pođite sa mnom.
Sketino je kao kapetan broda morao da ostane na komandnom mostu.
Nije smeo da se šeta.
Zadatak mu je bio da ostane na komandnom mostu i odande upravlja
svim operacijama do kraja i trebalo je poslednji da se iskrca.
Videli smo čamce za spasavanje kako silaze s ovog velikog broda.
S prvog koji je stigao u luku načelnik i ja smo počeli da iskrcavamo
putnike i pitali smo ih za novosti, ali niko nam nije odgovorio.
Rekao sam: "Šefe, možda bi bilo bolje da se ukrcam."
a on je prihvatio klimajući glavom.
Usput sam začuđeno gledao u taj brod.
Što smo bili bliži, to je postajao veći i strašniji
jer je izgledao kao da će svakog trenutka pasti na tebe.
Zaustavili smo se kraj pramca gde bile su merdevine od užeta.
Bilo je vrlo teško popeti se.
Na brodu sam tražio oficira.
Hteo sam na palubu, ali hodao sam po brodu 20-ak minuta i nikoga nisam sreo.
Kad sam se vratio dole na desnu stranu,
bilo je i starijih osoba kojima je trebalo pomoći da uđu u čamce
koji su se približavali brodu.
Svi su ti ljudi dolazili s druge strane broda.
I tada sam pomislio da moram i ja da odem na drugu stranu broda
da ih odvedem na desnu stranu.
U jednom momentu prestaše da spuštaju čamce da se ne naslone na nagnut trup.
Tada je sve trebalo odvesti na drugu stranu,
jer su već bili vrlo blizu vode.
Još se pomera? -Da, pomera se.
Kad su spustili sve čamce, bacili su bove koje prvo moraju da se naduvaju
same, a tu je i rupica gde prvo morate da uđete u vodu, a zatim puzite.
Rekla sam Zandri: "Molim te, ne teraj me na to. Ne mogu.
Pričekajmo da možemo da uđemo vodu, bez skakanja."
Jer nismo znale šta je dole pa smo dugo čekale.
Iskreno, videla sam nas u vodi, a onda se vratio čamac.
I dovezao se vrlo blizu broda i uspele smo da uđemo, a da ne nakvasimo noge.
Pazite! -Pazite, pazite...
Možda je bila gotovo ponoć ili iza ponoći.
Tada je došao jedan brod i nagib se vrlo brzo promenio.
I u trenutku smo skočili na brod.
Skočili smo Salvatore, kapetan Sketino i ja.
Na krovu broda sam video da je kapetan sa mnom.
I ubrzo nakon toga se paluba 3 poplavila. Dakle...
S te strane se više ne bi moglo ukrcati.
Ako bi neko ostao na toj palubi u tom trenutku, potonuo bi.
Bio bi u vodi s usisnim vrtlozima koji su mogli da se stvore...
Mogao je da se spase ili ne.
Tada je instinkt za preživljavanje upućivao samo na skok na brod.
Mogu da kažem da sam imao puno sreće,
jer čim sam kročio na palubu 4, s leve strane,
brod je počeo da se prevrće.
Tu se treći put nagnuo i bilo je dramatično
jer je treći nagib značio da je paluba s druge strane pod vodom.
Zvuk vode je bio užasan.
Dolazio je s ogromnom snagom.
Strah je stvarno obuzeo sve.
Gotovo smo stigli na drugu stranu
kada se brod još jednom snažno zatresao i voda je krenula prema nama.
Voda je prodirala i nastala je panika: "Natrag, natrag..."
Dve starice su se držale za ruke. Vukli smo ih i gurali, ali bezuspešno,
pa smo i Marsel i ja klizali sve do lifta.
I kad je voda bila do struka, otvorila su se vrata lifta.
Bilo je potpuno iskrivljeno.
Začuo se kratak, žestok vrisak jedne od dve žene.
Tada su nestale.
Nisu imale šanse. Sve koji su bili blizu nas, a nisu se držali za nešto,
odnela je voda.
Mislim da nije bilo više preživelih.
Stajao sam uz tu ženu. Stiskala me i govorila: "Ne želim da umrem."
Rekao sam joj: "Imate prsluk za spasavanje. Glava je uvek iznad vode.
Ne morate da se plašite"
Da, ali u liftu...
Odnosno, u oknu lifta...
Nije išlo.
Nismo znali šta dalje.
Druga strana više nije bila dostupna jer je bila predaleko.
Na strani s koje smo došli voda je rasla sve više.
I, jasno, uhvatila nas je panika.
Bili smo u tako bezizlaznoj situaciji
da smo bili svesni da iz nje ne možemo da se izvučemo.
U jednom trenutku, brod je prestao da se kreće.
Zatim se, začudo, svetlo vratilo. Bilo je to svetlo punog meseca.
Na toj palubi nas je bilo možda stotinak.
Bila je neverovatna gužva, video sam porodice s decom.
Svi su hteli gore. Rekao sam: "Vi ste životinje.
Prvo žene i deca. Ne budite zveri."
Tada iza sebe čujem glas koji je, za razliku od mene, zračio spokojem:
"Ne budite takvi prema njima. Samo se boje."
Okrenem se i vidim gospodina od 60-ak godina,
malo debeljuškastog, s bradom, dva velika oka i širokim osmehom.
Bila je panika, a kada zavlada panika, ne vlada razum...
I to te nauče, ne možeš, kako smo videli s kapetanom
koji je izgubio kontrolu...
Ne možeš da znaš kako će čovek reagovati u panici,
makar bio spreman da bude kapetan broda.
Čak se i on uspaničio.
Zovem se Roberto Gali.
2012. sam bio zapovednik policije oostrva Ðiljo.
I prvi sam sreo Frančeska Sketina u noći brodoloma.
Uspeli smo da dođemo do hridina tačno ispred Konkordije.
Svi su se ljudi tamo bacili u more. Jedan je bio povređen.
Bila je i jedna osoba s invaliditetom.
Svi su se stisnuli međusobno da stvore malo topline,
iako je veće bilo predivno, bio je 13. januar.
Taj put sam naišao na pet-šest ljudi.
Jedan od njih mi je rekao da su oni oficiri broda
i da je gospodin koji telefonira kapetan Sketino.
Otišao sam do kapetana, predstavio se i rekao mu:
"Kapetane, mogu da vas odvedem o luke i odande vas vratim na brod."
Nije izgledao mokro. Dakle, nije pao u more,
dok su svi ostali oficiri bili mokri.
Kapetan mi je rekao: "Ne, moram da ostanem ovde i vodim evakuaciju broda."
Malo iznenađen, rekao sam mu: "Ne možete ništa da vodite odavde."
Oficir ga je pitao zašto ne ode u luku pa da se vrati,
ali on je ostao pri svome i nisam uspo da ga navedem da se predomisli.
Ovde De Falko iz Livorna, treba mi kapetan.
Da, dobro veče, kapetane De Falko. -Slušajte, Sketino.
Na brodu su zarobljeni ljudi.
Idite čamcem za spasavanje pod pramac broda, s desna.
Mislim da kapetan Sketino tada još nije bio shvatio
šta se stvarno dogodilo.
Još se nije bio pomirio s ogromnom štetom, tragedijom
koju je proživljavao.
Ovde koordiniram spasavanja. - Šta koordinirate odande?
Samim tim što je rekao da mora tamo da vodi akcije spasavanja
kada tamo tada ništa nije moglo da se učini,
pokazuje u kakvom je osoba stanju.
Tada se odvio čuveni telefonski razgovor s kapetanom De Falkom.
Ukrcajte se, do đavola!
Kapetane, zaboga... -Ništa zaboga! Smesta se ukrcajte!
Ukrcajte se! -U redu, kapetane. Idem. -Idite! Smesta!
Sketino mi je rekao: "Sa hridine sam bio u stalnom kontaktu
s lučkom kapetanijom i nadležnim telima
i nekako koordinirao sve akcije spasavanja,
predlagao s koje strane i kako intervenisati, gde su brodolomci...
A onda je ispričao i kako je u mraku video
jedan čamac sa svetiljkom koji mu je davao signale
i pitao ih je hoće li mu pomoći da se vrati na brod.
Zovem se Masimo Bankala.
12. januara 2012. bio sam na motornom brodu Eđilijum.
Spasili smo 80 brodolomaca sa splava za spasavanje.
Zatim su me poslali u čamac za spasavanje u more da proverim
ima li preživelih ili ljudi u nevolji na desnoj strani Kosta Konkordije.
I tamo, na desnoj strani, videli smo dvoje ljudi
kako daju svetlosne signale.
Prišli smo i jedan od njih bio je kapetan Sketino.
Ukrcao se na ovaj čamac
i kako su se približavali brodu,
nažalost, u čamac je počela da se uliva voda,
pa je mornaru s obale naređeno da se vrati
i ne prati Sketina.
More je bilo nemirno, brodovi su išli tamo-amo i stvarali dodatne talase,
tako da smo dva puta završili u vodi i rizikovali potonuće.
Mislim da nikad ne bi mogao da se ukrca jer su merdevine od užeta s leva bile
pune putnika koji su se iskrcavali.
Dakle, bilo bi teško vratiti se na brod.
Kapetan je bio vrlo ćutljiv.
Osećao se krivim jer je znao šta se dogodilo.
I mislim da mu se nije svidelo što ne može da se vrati na brod.
Sketino nije pobegao
Nije bio kukavički kapetan koji je napustio brod,
ostao je tamo, nakon što je poslednji napustio brod
neposredno pre sigurne smrti
i još je pokušao da se vrati na brod, ali nije mogao, bio je odbijen.
Svi mi govore da smo mi iz tužilaštva bili zlonamerni prema njemu.
Ali sve istrage koje je trebalo obaviti, obavili smo vrlo pažljivo.
Mogli smo da okrivimo samo Sketina
za ono što se dogodilo.
Bili smo jedini hotel otvoren te večeri
i imali smo dva gosta koji su već spavali.
Zovem se Paolo Fančuli i vlasnik sam hotela Bahamas.
Te noći smo ugostili stotine brodolomaca,
a poslednji brodolomac bio je kapetan Sketino.
Videvši da će brod potonuti, odmah sam u hotelu upalio grejanje i sva svetla.
Onda sam video plimu ljudi, obučenih u narandžasto,
jer su još uvek nosili prsluke za spasavanje
i niko nije hteo da ih skine.
Nije bilo jako hladno, ali nosili smo samo majice jer je na brodu bilo vruće.
Ljudi je bilo svuda.
Crkva je puna!
Crkva je bila puna, deca u kupaćim kostimima, neka i bez cipela.
Ipak, nisi ništa poneo sa sobom.
Počeli su da ulaze u sobe, najmanje 30-40 odjednom, nagurani kao sardine.
Nisam više imao mesta za njih,
ali oni su i dalje dolazili.
Hotel, apoteka...
Ostrvljani su davali svoje jakne, odeću, bili su sjajni.
Dali smo im sve što smo imali, piće i sve, ali ubrzo je svega ponestalo.
Hteli smo da im damo nešto ćebadi, ali nije ih bilo dovoljno,
pa su skinuli zavese da se pokriju,
uzeli su sve vrste pokrivača i odneli ih.
Nije bilo puno ćebadi,
nekoliko dostupnih je već ponestalo kad smo stigli.
Ali sve u svemu, još se osećaš i srećnim
jer čuješ da se neki još nisu iskrcali, neki...
Čulo se da je neko poginuo.
Na kraju više ne misliš na sebe.
On je bio s jedne strane, ja s druge, pa smo se još jednom brzo pogledali
i rekli: "Od sada svako za sebe".
Nemoć koju smo tamo imali, smrtni strah koji se rodio u nama i nadvio nad nama,
naveo nas je, jasno, da odlučimo da više ne obraćamo pažnju na druge,
jer nas dvojica to ionako nismo mogli.
Svako neka radi svoje. I to je stvarno brutalno.
Prvo mi je voda bila do kolena pa do struka i onda sve viša,
a iznad mene je bilo 10-20 cm vazduha i pokušavao sam nekako da se održim.
I pomislio sam: "Zadrži dah i vidi gde će te odvesti."
Zatim, u jednom trenutku, uhvatio sam se za rukohvat
i hodao sam hodnikom metar po metar kao na šipki.
Nakon 3-4 metra si sasvim slomljen.
Trajalo je beskrajno dugo sve dok u jednom trenutku
nisam stigao do palube.
Zatim sam zaronio i završio u restoranu.
Udario sam glavom u nešto i uspeo da se za nešto uhvatim.
Popeo sam se i na trenutak bio sav na suvom.
Držao sam se za nadgrađe i penjao malo po malo
da bih konačno legao na spoljni pokrov.
Međutim, pri svakoj buci koju sam čuo,
pri svakom pokretu broda,
nekako sam se bojao da će Kosta potpuno potonuti.
Nije bilo mogućnosti spasavanja, pružanja pomoći ni slično.
Stalno sam dozivao u pomoć.
I u jednom trenutku sam čuo glas: "Gospodine, dođite, tu je izlaz!"
Video sam dvoje ljudi i otplivao tamo.
Poslednjim snagama su pokušavali da me izvuku
iz vode pa smo otpuzali nekud duž okna.
Da, i videlo se nebo kroz okno.
Ali na njega nismo mogli da se popnemo jer je bio od nerđajućeg čelika.
I odjednom je neko provirio iz rupe.
Videli smo ljude kako zapomažu u oknima
odakle sam ranije čuo kako dolazi voda.
Odmah sam potražio uže.
I malo po malo smo izvukli najmanje devetoro ljudi iz tog hodnika.
Bilo je užasno naporno.
Kad je izvukao poslednjeg dečka,
rekao je da je video kako plutaju u restoranu
tela deteta i odrasle osobe.
Zatim je neko od nas počeo da uviđa razmeru tragedije
i rekao: "Ko zna koliko ih ima?"
Puzeći duž spoljnog trupa ugledao sam merdevine od užeta.
Sišli smo niz merdevine jedan za drugim.
Na čamcu obalske straže video sam svetla,
da je to ostrvo.
I tu sam se zapitao zašto nam to niko nije rekao.
Spustili smo niz merdevine stotinak ljudi
koje je zatim obalska straža primila na svoje čamce.
Te je noći bilo vrlo teško spustiti sve te ljude.
Prvo, bilo je klizavo od vlage.
Drugo, morali smo polako da spuštamo jedno po jedno.
Jer je bilo moguće okliznuti se i pasti s 40-50 m visine.
Stoga, nije bilo lako umiriti ljude
i pomoći im da prevladaju strah.
Oko pola pet sam stigao na ostrvo.
Prvo sam video more prsluka za spasavanje.
Svi čamci za spasavanje bili su pretrpani.
Bili smo prepušteni sami sebi i samo me mučilo je li Matijas živ.
Na licima svih bio je neizreciv strah da se neko nije izvukao.
Jasno, i sâm sam se tako osećao i samo sam gledao gde je.
Kad sam ga video na molu,
bio sam presrećan.
Bio sam tako srećan. Kolena su mi klecala.
Srušio sam se i čekao sedeći do pristajanja
pa sam sišao s broda obalske straže.
Mislim da nikad u životu nisam tako plakao.
Da, to te pogodi.
A kasnije, kada razmislite o svemu što se dogodilo i,
još gore, šta je moglo da se dogodi...
Da, svakako sam bio presrećan što je za obojicu sve prošlo glatko,
što smo imali sreće.
Drugi nisu bili te sreće.
Oko 8-8.30-9, svi su otišli,
a onda je stigao kapetan Sketino.
Pitao me mogu li da mu skuvam kafu s puno šećera.
Izgledao je vrlo iscrpljeno,
vrlo umornog, potištenog lica.
Malo sam se ipak iznenadio jer kad je pogledao brod s prozora
ovde na terasi,
rekao mi je: "Ona hridina nije bila označena."
Zvučalo je kao da želi da se izuzme od odgovornosti za ono što se dogodilo.
Imao sam gadan osećaj jer sam shvatio
da je on na ivici psihičkog sloma.
Ali u isto vreme, zračio je nekako arogantno
kad mi je onako rekao:
"Ona hridina nije bila označena."
Gotovo kao da je za to kriva hridina.
Sketino me zapanjio.
Bio je vrlo samouveren i pun sebe, iskreno.
Ponekad mi ga je čak bilo malo žao,
ali moram da kažem da je njegova odgovornost bila toliko očigledna
da mi nije jasno kako može da se krije iza drugih pretpostavki
za koje je smatrao da bi mogle da prođu.
Sketino je na hiljadu načina pokušavao da se izvuče iz situacije u kojoj se našao.
Mislim da je Frančesko Sketino bio žrtva neverovatnog medijskog pritiska
koji ga je odmah svetu prikazao kao kukavičkog i nesposobnog kapetana
koji je nakon brodoloma napustio svoju posadu i putnike
ne obavivši svoju zakonsku dužnost.
Sudije su bile dobre,
ali mislim da su ostali pod uticajem
one prvobitne konstrukcije žrtvenog jarca
od strane svetskih medija.
Osuđuje se na ukupnu kaznu od 16 godina zatvora,
bezuslovno, i mora da plati troškove postupka.
Jasno se sećam da smo tada osudili 12-13 ljudi.
Svi su se, osim Sketina, nagodili za skraćenu kaznu.
Sketinu je kazna mogla da bude skraćena za najmanje trećinu.
Hoću reći, nije mi jasno zašto je hteo suđenje.
Mislio je da bi mogao da bude oslobođen krivice?
Nikada nije priznao da je pogrešio.
Na kraju je čak rekao da nije istina da je napustio brod.
Obratili smo se Evropskom sudu pravde.
Požalili smo se na uticaj koji su tokom celog suđenja imali
mediji i zatražili smo od Evropskog suda da proveri
da li je, zaista, kako se bojimo, postojao
snažan uticaj medija,
što je bio lajtmotiv celog suđenja Sketinu.
Istina je da ako se spaseš, poneseš nešto sa sobom. Tako je.
Dan danas kažemo: "Prošlo je 10 godina, šta smo još učinili od tada?"
Jer mogli smo da umremo tog dana.
Uvek sam se vraćao tom iskustvu svih godina provedenih na moru,
kako bih se usavršio, razumeo ljude.
Najgore iskustvo u životu pomoglo mi je da odrastem.
Kad čujem helikopter i zveckanje posuđa, setim se svega.
To mi je ostalo u sećanju.
Nije da me plaši, ali kad to čujem, podseća me na tu katastrofu.
Meni je prvih godinu i po bilo jako teško i zbog oslabljenog imuniteta.
Sve je to ostavilo trag u meni i bila sam jako psihički iscrpljena.
Ali sada, deset godina kasnije, sve je stavljeno u perspektivu.
Budući da se dve gospođe koje su nam bile poverene nisu izvukle,
osećali smo se jako loše.
Dali smo sve od sebe, proveli smo skoro dva sata na brodu s njima,
hodajući brodom korak po korak,
ohrabrujući ih, razgovarajući s njima.
Mislim da nismo mogli ništa drugačije,
ali ipak imate osećaj da ste u nečemu podbacili i da niste dobro postupili.
Istina je da su tragedije ponekad velike, kao u ovom slučaju.
Bila je velika.
Ali uvek nešto božanstveno pomaže
svim tim nesrećnicima. Uključujući mene.
Da je vetar duvao drugačije,
brod bi bio daleko od ostrva
i potonuo bi tamo.
Tada bismo brojali preživele, a ne mrtve.
Kruzerska kompanija Kosta Kročere odbija da da izjavu posle više molbi.
U pisanom saopštenju izrazili su solidarnost sa žrtvama katastrofe.
Nije bilo komentara o sudskom postupku izvršenom u Italiji.
Posle katastrofe s međunar. udruženjem kruzera razvili su paket mera opreza
koje nadilaze međunarodne zahteve.
Revidirani su i postupci na brodu,
uključujući predaju komande oficirima u svim postupcima.
U spomen na 32 žrtve brodoloma Kosta Konkordije 13. januara 2012.
MEDIATRANSLATIONS