Downloaded from YTS.MX
Vi var inte oroliga. Skeppet kan inte sjunka.
Dikt babord!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Herregud. Då sa jag: "Vi kommer alla att dö."
Folk grät och skeppet lutade mer och mer.
Några minuter efter kollisionen visste han att skeppet var förlorat.
Ja, vattnet stiger.
Han var säker på att fartyget skulle klara sig i hamn.
Säg att det är strömavbrott.
Jag kunde se oss i vattnet.
Jag såg på Sandra och sa: "Snälla Sandra, gör det inte."
Överlevnadsinstinkten sa åt mig att hoppa i livbåten.
Hör på, Schettino.
Du kanske undkom havet, men jag ska krossa dig.
Gå ombord, för helvete!
Det var 10-20 cm luft ovanför mig.
Jag försökte hålla mig i luftfickan.
Vi befann oss i en hopplös situation-
-som man vet att man inte kan ta sig ur.
32 personer dog.
32 döda som borde...
...det kunde och borde ha undvikits.
Giglio Island, 14 januari 2012, kl. 13.46
- Hallå? - Ja?
De Falco från Livorno. Talar jag med kaptenen?
Ja, god kväll, kommendör De Falco.
Vad heter du?
Det här är kapten Schettino.
Lyssna, Schettino. Folk är fast ombord.
Ta er båt till fören på styrbord sida.
Där finns en lotsstege.
Du ska klättra upp för stegen och gå ombord.
Sen berättar du hur många som finns ombord.
Är det förstått? Jag spelar in samtalet, kapten Schettino.
Kommendör, just nu...
...lutar fartyget.
Jag förstår det. Folk klättrar ner för stegen i fören.
Du ska upp för samma stege.
Gå ombord på skeppet och berätta om där finns barn-
-kvinnor eller folk som behöver hjälp.
Du ska ge mig det exakta antalet i varje kategori.
Är det förstått?
Hör på, Schettino. Du må ha undkommit havet-
-men det kommer att bli riktigt illa. Jag ska krossa dig.
Kliv ombord, för helvete.
Gregorio De Falco.
2012 var jag VD för Livornos hamnmyndighet.
Jag koordinerade Costa Concordias räddningsoperationer-
-och höll kontakten med skepparen och kaptenen.
Under det telefonsamtalet försökte jag med allt-
-för att förmå honom att återuppta sin roll.
- Kommendör, snälla... - Nej, gå ombord nu.
Jag ska samordna räddningen.
Vad samordnar ni därifrån?
Gå ombord! Koordinera räddningen ombord.
- Vägrar du? - Nej, jag vägrar inte.
Gå ombord! Det är en order.
Jag bestämmer nu. Gå ombord!
Är det förstått?
- Okej, jag går nu. - Gå, nu!
En kapten får inte överge skeppet.
Därför sa jag åt honom att gå ombord igen.
Om han hade gått ombord igen-
-om han hade hängett sig-
-till att rädda passagerare-
-hade det blivit annorlunda.
De Falcos order är...
...nu kända över hela världen-
-men det var en omöjlig order-
-som bara tjänade ett syfte för media.
Det imponerade på folk.
Det skapade-
-en allmän fientlighet mot Schettino.
Jag tror att De Falco gjorde det rätta då.
Att vara så hård som han var.
Det fanns inget annat sätt.
Han kanske var hård, men-
-De Falco var omedelbart kompetent.
Jag tror att han var den enda-
-den natten som gjorde Italien stolt.
För Schettino ställde oss i dålig dager.
Kapten, blev ni kastad till vargarna?
Den 13 januari dog jag också, på sätt och vis.
De första timmarna efter skeppsbrottet-
-fram till rättegångens slutskede-
-offrades mitt huvud-
-i en rättegång som borde ha involverat ett helt företag-
-men istället står jag som ende svarande.
Jag anser att Francesco Schettino-
-föll offer för en hänsynslös mediekampanj.
Inledningen av den rättegången hölls-
-av en slump och väldigt symboliskt-
-på en teater.
Jag heter Saverio Senese. Jag är Francesco Schettinos försvarsadvokat-
-under hans överklagan.
Därför hade jag inte chansen-
-att representera honom under utredningen-
-eller rättegångens första instans.
Jag heter Francesco Verusio.
Jag var åklagare i Grosseto 2012.
Tillsammans med mina kollegor förberedde vi-
-målet för rättegång för att fastställa ansvaret-
-angående skeppsbrottet.
När jag började förhöra Schettino-
-verkade han vara nån som-
-inte insåg vad som hade hänt.
Han insåg inte att-
-hade han lämnat 4 200 passagerare att klara sig själva.
Han tänkte bara på att skydda sin image-
-från folk och företaget.
Concordia? En dröm.
Jag hade varit på några kryssningar-
-men det var det vackraste kryssningsfartyg jag varit på.
Costa Concordia ligger där, ett gigantiskt fartyg-
-och man är imponerad och tror att det blir en bra vecka.
Vi skulle besöka många städer med superfartyget.
Det var det bästa som hänt oss.
Jag heter Matthias Hanke.
2012 var jag passagerare-
-på Costa Concordia med min vän Marcel.
Jag är Marcel Zuhn, och för oss båda-
-var det vår andra kryssning nånsin.
Tack för att ni valde Costa Concordia-
-för er semester på havet. Vi önskar er en trevlig resa-
-och en härlig kryssning. Välkommen ombord.
En applåd för vår kapten Francesco Schettino!
Underbart. Det var en värld, en stad.
Det var som en teater, byggd i trä, fint dekorerad.
Enorma ljuskronor, till och med hissarna var underbara.
Vart du än tittade!
- Var är du? - Jag är här. Vid hissarna.
Hissarna? Var?
Min son tog med oss den eftermiddagen.
Han sa till henne: "Mamma"-
-"Du har aldrig rest. Ska du sänka skeppet?"
- Solen är väldigt stark! - Kom hit!
I vårt rum var sängen fin.
Badrummet var fint och vardagsrummet litet.
Jag öppnade fönstret-
-och såg havet och blev förälskad i fartyget.
Kom och titta!
Jag heter Daniela Prestano.
Jag gick ombord på Costa Concordia-
-Den 13 januari 2012-
-för att vara med i en frisörtävling.
Jag heter Luigi Catalli.
Jag gick ombord på Costa Concordia med min fru.
Servicen var perfekt.
Alla shower där var perfekta.
Barpersonalen, som jobbade oavbrutet, var alltid vänlig.
Det var en lyckad semester.
Vi hade tillbringat dagen i Rom-
-och återvände till fartyget på kvällen-
-fräschade upp sig och gick på middag-
-och tänkte göra det bekvämt för sig i baren i atriet-
-och gå igenom veckan som just hade gått.
Sen började allt.
- God kväll. - God kväll, kapten.
Okej. Kolla vilken hastighet vi behöver-
-för att ta oss härifrån och åka förbi Giglio.
De vill ha en segelhälsning på Giglio.
Vi lägger ut en kurs.
- Ska jag skriva det på sjökortet? - Ja.
- Går det bra med 800 meter? - Okej.
Från hamnen. Där finns ändå havsbotten.
Hur lång tid tar det att åka dit om vi åker klockan sju?
Ett par timmar.
Halv tio, ungefär.
Okej.
- Vi ses. - Vi ses.
Förbiseglingen var planerad.
Vi skulle göra det veckan innan.
Men av olika skäl hade det inte gjorts.
Så den kvällen var informationen i överlämnandet-
-att kursen hade justerats lite-
-för att hälsa på Giglio.
Jag heter Stefano Iannelli.
Under Costa Concordias skeppsbrott-
-var jag på kommandodäck som studerande officer.
Förbiseglingar är en gammal tradition inom segling.
Man seglar längs kusten-
-som gjordes även i forna tider för att visa respekt-
-för en stad eller ett monument.
Skeppet skulle passera så nära som möjligt-
-så att alla kunde se.
Det är för publiciteten.
Vi gick till middagen kl. 18.30, satte oss-
-och väntade på våra bordskamrater. De bodde i Berlin-
-och kom från nånstans i Sovjetrepublikerna.
Vi läste ryska i skolan-
-så vi sjöng ryska folksånger tillsammans.
Vi hade alltid kul vid kvällsmiddagen.
Skål!
Skål, na zdorovie.
KL 21.19.26 MINUTER TILL KOLLISIONEN
- Ja? - Kapten, det är Ciro.
- Ja? - En mil.
En mil. Okej, det är bra.
Vi borde vara vid Giglio kl. 21.44.
21.44, okej.
Jag heter Sandro Cinquini.
Jag har varit chefsläkare på Costa Cruises i över 30 år.
Jag bevittnade hela tragedin-
-kvällen den 13 januari.
Jag hade hört att de planerade att passera Giglio Island.
Jag var i min hytt-
-och av ren nyfikenhet-
-tittade jag ut genom fönstret-
-runt nio, halv tio-
-för att ta reda på vad vi skulle ha sett av Giglio.
Det var dock för mörkt-
-så jag började undra varför vi åkte igenom där.
God kväll.
Hej, Francesco. är jag sen5? Jag måste jobba klart.
Hej, Antonello. Vi väntar. Ön ska ju ingenstans.
- Okej. - Det är en halvtimme kvar.
Antonello, vår servitör.
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
Ja...
Schettino ville visa att han var bra.
Den kvällen hade Tievoli, hovmästaren-
-bett honom att passera Giglio-
...eftersom Tievolis mamma bodde i Giglio-
-och Tievoli ville säga hej.
Det var därför Schettino flyttade närmare.
Sen var det fröken Cermotan.
Det var nåt romantiskt mellan dem.
Schettino kanske fattade beslutet-
-för att imponera på fröken Cermotan.
- God kväll. - God kväll, kapten.
Vad är den nuvarande hastigheten?
15,5.
Handstyrning.
Uppfattat, handstyrning.
Rusli höll utkik.
Just då fanns det bara en.
En person var både utkik och rorsman.
Om det ansågs nödvändigt att byta till handstyrning-
-bytte sjömannen position och stängde av autopiloten-
-så fartyget förlitade sig på ratten-
-och rder gavs direkt till rorsman.
- 278, bekräftat. - 278.
Hur mycket nu?
285.
Schettino vidhöll alltid-
-att han bestämde sig för handstyrning-
-för att han trodde att han var långt från klipporna.
Traditionen med förbisegling-
-var en populär procedur-
-och hade godkänts av företaget.
- Har du ringt Palombo, Antonello? - Nej, inte än.
Ring honom.
Schettino gick upp på bryggan-
-och sa: "Handstyrning."
Det han borde ha gjort-
-är att placera en utkik på däckvingen-
-för att följa sjökorten...
Istället seglade han dit för hand.
När han gjorde det-
-ringde han Palombo, en före detta kapten han kände-
-som skulle vara på Giglio.
Ja, självklart.
Nej, han är här. Du ska få prata med honom.
Mario!
Kapten Palombo, god kväll.
Vi passerar Giglio.
Åh! Du är inte på Giglio. Du är i Grosseto.
Enligt Palombo var Schettino en bra kapten.
Men han var lite arrogant-
-mot sin besättning och sin personal.
Det var hans sätt som gällde.
Även om vi kommer upp i 0,3 eller 0,4 finns det väl vatten under?
Vi är uppe i 290.
Okej, jag förstår.
Då är vi okej.
Ja, vi gör lite väsen av oss och hälsar på alla.
Okej, vi hörs senare.
Jag tar över.
Kapten tar över.
När han tog över skeppet var han redan ur kurs.
Men officerarna som var på bryggan-
-informerade honom inte om att skeppet var ur kurs.
Omedveten om det seglade han mot klipporna.
Vi går till 16.
Han släppte kursen som Canessa hade kartlagt-
-och seglade ett 300 meter långt fartyg i 16 knop-
-utan kurs, i manuellt läge, som på en racerbåt.
Vad kan jag säga? Som en flotte. Det är galenskap.
Sakta ner till 310. Lugn.
310.
Var ska vi igenom? Framför hamnen?
Ja.
Kapten Schettino var sträng.
När han kom in på bryggan blev vi tysta.
Det var inte direkt... rädsla-
-men det var alltid spänt...
Han var auktoritär.
Så här i efterhand, efter 8 års erfarenhet-
-var det största misstaget att inte säga nåt-
-att inte säga: "Kapten, vi kanske kör för fort."
"Kapten, vi borde börja stanna nu."
Hastigheten var väldigt hög.
Jag visste vad som hade hänt-
-så åklagarmyndigheten bad mig-
-att samarbeta med utredningen.
Vi åkte till Grosseto varje dag i tre månader-
-och pratade med huvudvittnena-
-företaget, alla.
Enligt artikel 295 i vår navigationskod bär kaptenen-
-det slutgiltiga ansvaret-
-att övervaka fartygets kurs-
-men om kaptenen inte är där-
-eller inte är lämpad för uppgiften-
-måste andra ta kaptenens plats.
Det hände nyligen, den 17 december 2011.
När båten lämnade Marseille-
-trots att vinden blåste i 60-65 knop-
-ifrågasattes beslutet att segla ut till havs-
-av Ciro Ambrosio.
Kaptenen var väldigt upprörd-
-för allt på bryggan spelas in.
På grund av den här situationen-
-frick Ambrosio skulden.
Kaptenen har befälet. Han har befälet.
De här officerarna, de flesta väldigt unga-
-hade varken modet eller erfarenheten-
-att samarbeta med överordnade, även med kritiskt tänkande.
Det var nämligen inte tillåtet.
Kl. 21.40:50 4 MINUTER 17 SEKUNDER TILL KOLLISION
325.
- 315. - 325.
- 325.
1,22 MINUTER TILL KOLLISION
Jag kände mig lugn. Vi hade kompetenta officerare-
-och en erfaren kapten.
Jag kunde inte föreställa mig vad som skulle hända.
350.
53 SEK TILL KOLLISION
- 340. - 350.
350, annars kör vi på klipporna!
Sen ser man personen som borde vara självsäker-
-börja bli orolig-
-höja rösten, alla tecken-
-som får en att tänka: "Vänta lite, saker går inte som de ska."
- Styrbord 10! - Styrbord 10.
Styrbord 20!
- Styrbord 20. - Dikt styrbord!
Dikt styrbord.
Hinder på vänster sida!
Aktern är blockerad till vänster!
Det betyder att aktern inte kan svänga.
Vad man än gör så kommer vi träffa nåt.
- Babord 10! - Babord 10.
Babord, inte styrbord!
Kaptenen gav omedelbart order om att "motverka", som vi säger.
Man vrider ratten motsatt till fartygets riktning-
-för att driva aktern från hindret.
Hastigheten var så hög och skeppet for fram-
-att skeppet svängde, men inte tillräckligt.
Babord 20! Dikt babord!
Kl. 21:45:07. KOLLISION
Kapten, vi måste avbryta här!
Vi måste stänga vänstra aktern, kapten.
Körde vi på klippan?
- Stäng de vattentäta dörrarna. - Stäng de vattentäta dörrarna!
Herregud, vad har jag gjort?
Klockan var 21.30 och vi var i baren.
Plötsligt kom en stöt.
Allt på bordet började glida av.
Det blev helt overkligt.
Det var som att köra bil och plötsligt bromsa.
Vart ska vi?
Det är bättre om ni sitter ner.
Jag hörde ett ljud. Sen en duns och sen en till.
Sen snurrade hela skeppet runt.
Tallrikar föll. Han sa direkt: "Vi sticker härifrån."
Han visste att nåt var fel.
Vid ett tillfälle hörde jag ett skrik.
Det lät som en köl som satt fast i sanden.
Jag trodde att skeppet hade kommit för nära Giglio-
-och att det måste ha vidrört havsbotten.
Jag hade aldrig trott att det fanns-
-ett så stort hål på kölen.
Kom, mamma!
Det var en stöt.
Vi låg i sängen och tittade på tv när det hände.
Vi tittade på varandra och tänkte: Är vi redan framme?
Det är för tidigt.
Vi borde inte vara där förrän i morgon.
Gardinen hängde snett, så man såg tydligt-
-att skeppet var obalanserat från början.
Sandra Birnstiel.
2012 var jag passagerare på Costa Concordia.
Jag heter Bianca Ziggert.
2012 var jag ombord på Concordia för andra gången.
Sen väntade vi och tänkte på det vi hade hört i videon-
-att man ska klä sig varmt, men att man ska hålla sig lugn.
Vi gick längs den gröna piren-
-och tittade upp mot horisonten.
Vi såg ett enormt skepp-
-alldeles för nära ön.
Jag heter Giorgio Fanciulli.
Kvällen den 13 januari 2012 såg jag och mina vänner-
-Costa Concordia närma sig ön-
-några sekunder efter kollisionen klipporna.
Det är nog en förbisegling.
Det borde vara längre bort.
Vanligtvis ser man ljus-
-och kamerablixtar.
Den kvällen var det inget sånt.
Plötsligt släcktes alla lampor-
-och vi såg inte längre skeppet i mörkret.
Det såg ut som ett spökskepp.
Håll er lugna, så håller vi er informerade-
-när vi har fler nyheter. Tack för er uppmärksamhet.
Strömavbrott.
När vi gick uppför trappan släcktes lamporna-
-och det var kolsvart i 20-30 sekunder.
Det var då man hörde de första skriken.
Några ramlade förstås också.
Sen slog nödgeneratorerna på lyset igen.
Det lugnade oss lite. Och sen, på däck 8-
-tittade vi ner från balkongen...
Vi såg luftbubblor. Massor av luftbubblor.
Vi kunde inte förklara det.
Vi oroade oss inte för att skeppet skulle sjunka.
1 MINUT 27 SEKUNDER EFTER KOLLISIONEN
Allt pep. Allt på bryggan som kan pipa-
-i den stunden, pep.
Jag insåg att vi hade kört på nåt-
-att vi hade krockat med nåt.
Jag insåg inte att det var så allvarligt.
Jag tror att till och med mina kollegor-
-inte insåg hur allvarlig skadan var.
- Vad körde vi på? - En klippa, precis ovanför vattnet.
Fixa strömavbrottet.
Det viktiga är att vi inte tar in vatten.
- Babord 10! - Babord 10.
Babord, inte styrbord!
Rorsman Rusli Bin följde inte order-
-som han fick i en nödsituation.
Han gjorde motsatsen.
När Schettino sa: "Vänd vänster tio grader"-
-svängde han åt höger.
Enligt Schettino-
-om han hade följt sina order korrekt-
-så hade skeppet inte gått på grund.
Men under förhandlingen-
-bevisades det att i den hastigheten-
-hade skeppet slagit i klippan ändå.
Schettino hade inte resurser-
-att få konsulter-
-som kunde ha försökt kämpa emot-
-den mäktiga armén av experter och konsulter hos åklagarsidan.
Han hade tur att professor Neri var där-
-en välkänd expert.
Han stod över all partiskhet.
Hans bidrag var att klargöra fakta.
Här ser vi vad som verkligen hände.
Detta hade hänt-
-om man, 12 sekunder före kollisionen-
-hade svängt vänster som Schettino sa.
Ser du?
Klippan syns till, och sen åker skeppet iväg.
Även om den hade nuddat-
-hade träffen skett längre bak-
-och det hade drabbat färre fack än alla fem.
Handstyrning.
Rusli Bin, innan han blev rorsman-
-jobbade med underhåll, till och med som steward.
Schettino hade skickat ett mejl-
-för att påpeka problemen som orsakas av-
-inkompetensen hos de flesta i personalen.
Men han fick höra att de var vad som fanns-
-och vad han hade att jobba med.
Även om rorsman hade följt ordern-
-och skeppet inte hade nuddat klippan.
-Även då, borde Schettino...
Han borde inte ha utfört proceduren.
Det hade varit intressant att förhöra rorsman.
Det var inte möjligt, för rorsman tilläts-
-att försvinna, tillbaka till sitt land.
Vi har aldrig hittat honom igen.
Starta generatorn.
Vad sa du?
Nöddieseln! Starta nödgeneratorn!
- Chefen. - Ja?
- Har vi tagit in vatten? - Ja, mycket. Vi kan inte gå ner.
- Var? - I maskinrummet.
- Är det mycket vatten? - Massor. Vi kommer inte ner.
Vi får gå andra hållet.
Jag startar motorerna och hör av mig.
Kapten? Ska vi informera passagerarna?
Ja. Säg att det är strömavbrott.
Berätta vad som pågår. Vad är det?
Jag är i maskinrummet och tar en titt.
Mina damer och herrar, får jag be om er uppmärksamhet.
På grund av tekniska problem har vi strömavbrott.
Jag upprepar, på grund av tekniska problem har vi strömavbrott.
Det finns ingen anledning till panik. Håll er lugna.
Våra tekniker jobbar på en lösning på problemet.
Jag upprepar, vi har strömavbrott.
Men teknikerna jobbar redan på en lösning. Tack!
Plötsligt hördes ett ståhej i korridoren.
Vi ville ställa några frågor till pojken-
-men han visste inget. Det var kaotiskt.
Sen sa vi att vi skulle packa några saker och sen gå ut.
Det första meddelandet var: "Oroa er inte."
Men först på en massa olika språk.
Det gjorde oss lite galna, tills det kom till German-
-och då sa man att "svarta lådan inte fungerade".
Nu visste vi lika mycket som förut-
-för vad innebär det på ett skepp?
När vi gick tillbaka-
-såg vi att fartyget lutade konstigt.
Det fanns två ljus på huvudbryggan.
Två röda lampor tändes-
-vilket betyder att man tappat kontrollen.
Fartyget rör sig inte och rodret fungerar inte.
- Talar du spanska? - Ja.
Varför har du flytväst när allt är okej?
Varför? Om allt är okej?
- Allt är bra. - Så varför?
För säkerhets skull.
Galet.
När det första larmet gick gick jag till sjukstugan.
Vi var i ett litet rum med dörren öppen-
-och vi såg EKG-vagnen rulla förbi.
Min sköterska, som var lite vassare än jag-
-sa: "Skeppet lutar."
"Vi måste utvärdera situationen."
Sen ropade de ut att vattnet steg.
Som tur var hade de börjat evakuera våning B och C-
-där besättningen bor.
Kapten, kan vi starta i alla fall en motor?
Vi har inte kommit ner än, kapten!
Vi kommer inte åt maskinrummet från styrbord.
Det är vatten till huvudväxeln.
Då sjunker vi. Jag förstår inte.
Ja.
Det är vatten upp till växeln. Ursäkta, kapten.
Vi kan inte starta motorn. Nödgeneratorn är översvämmad.
Jag vill bara veta en sak. Kan skeppet starta eller inte?
Annars måste jag släppa ankaret.
Vi kan inte starta motorn. Generatorn är översvämmad.
Några minuter efter kollisionen-
-visste han att skeppet var förlorat.
Det var ett sjunkande skepp.
Du står på ett sjunkande skepp, på väg att gå under-
-och ser inte till att få livbåtarna i vattnet-
-och evakuera skeppet och alla passagerare?
Roberto, jag klantade mig.
Jag passerade Giglio Island.
Kapten Palombo sa: "Kom förbi."
Jag gick in i grunt vatten med aktern.
Jag är död. Säg inget. Jag är döende.
Roberto Ferrarini var företagets FCC-
-Fleet Crisis Coordinator.
Hans arbetsbeskrivning täcker bara första graden-
-som främst har med ekonomin att göra.
Allt som har med strejker att göra, personalproblem, små fel-
-men inget som kan skada passagerarna-
-eller miljön.
Jag gjorde det för hans skull.
Jag seglade förbi, och det fanns en liten klippa-
-och nu är det strömavbrott efter att ha träffat aktern.
Proceduren säger att befäl-
-måste varsko myndigheterna och fartygets ägare.
Om ägaren hör talas om det är det upp till ägaren att meddela oss.
Men vi fick inget samtal från Costa Cruises.
De tyckte nog inte att situationen var allvarlig nog-
-för att informera myndigheterna.
Jag är vid ingången.
Ett ögonblick. Ge mig en lista på alla vattenfyllda utrymmen.
Ombord visste de att fartyget var förlorat.
Eftersom Iaccarino skickades ner för att bedöma skadorna-
-och han sa att minst tre avdelningar var översvämmade.
Tilt vänster. Vattnet når-
-1,5 meter från däck 0.
Säkerhetsåtgärder ser till att fartyget håller sig flytande-
-så det är fortfarande "säkert" med två vattenfyllda avdelningar.
Men med tre avdelningar måste skeppet överges.
Vattnet stiger inte, de vattentäta dörrarna håller.
Vi är 1,5-2 meter från däck 0 på vänster sida.
Lyssna på mig, Roberto.
Vi sjunker inte.
Jag kastar ankar om en stund.
Vi stannar här. Sen måste vi-
-få tag i en bogserbåt att bogsera bort oss.
Schettino hoppades kunna rädda fartyget-
-med passagerare och besättning.
Han insåg inte hur allvarligt hålet var.
När han sa till Ferrarini: "Skicka bogserbåtar och helikoptrar"-
-var han säker på att skeppet kunde nå hamnen.
Det finns regler till sjöss.
När det sker en sån här olycka-
-har alla en tydlig uppgift.
Ingen gjorde det som krävdes.
Schettino, först och främst, gjorde ingenting.
Han ringde Ferrarini för att försöka hitta en utväg.
Det var det oförlåtliga med Schettino.
Var fan är kaptenen?
- Polisen. - Hallå, Carabinieri?
- Ja. - Jag är hemma med några vänner.
Min väns mamma ringde och bad om hjälp.
De är på Costa-fartyget-
-och fartyget körde på nåt...
Alla har flytvästar på sig.
Vem ska vi ringa?
- Vad hände? - Kära nån...
Runt kl. 22-22.06, tror jag-
-fick vi ett samtal från en karabinjär i staden Prato-
-som informerade operationsrummet på Livorno-
-att en kvinna hade hört från sin mor-
-som var på ett kryssningsfartyg-
-att det var strömavbrott på skeppet.
Att saker föll från borden när de åt middag-
-och att de hade ombetts bära flytvästar.
Personalen på centralen fann att skeppet var stilla-
-vid ön Giglio.
Fartyget var på väg mot Savona, men fören pekade söderut.
Det var konstigt, för å ena sidan visste vi att det drev-
-under påverkan av vindar och strömmar.
Å andra sidan var det väldigt nära ön.
Det är en farlig situation.
Costa Concordia. Costa Concordia.
Kustbevakningen i Circomare Porto Santo Stefano.
Hör ni mig på kanal 16?
Costa Concordia här.
God kväll, Costa Concordia.
Får jag fråga om ni har problem ombord?
Säg att det är strömavbrott.
Vi har strömavbrott. Vi utvärderar det.
Behöver ni hjälp?
Eller stannar ni där tillsvidare?
- Vid Giglio? - Roberto?
Ja, vi stannar här för att utvärdera strömavbrottet.
Vad för problem? Är det generatorn?
Polisen i Prato fick ett samtal-
-från en släkting till nån ombord.
Allt föll i golvet i matsalen.
Nej, det är strömavbrott. Vi utvärderar situationen.
Hur länge har strömavbrottet pågått?
Ungefär 20 minuter.
Okej. Håll oss underrättade.
Vi hörde tydligt-
-det första samtalet från Livornos kustbevakning.
-Från land kunde vi höra skrik-
-från folk som bar flytvästar.
Vi hörde PA-meddelandena-
-som sa åt alla att vara lugna.
Det stämde inte med ett enkelt strömavbrott.
Jag kontaktade personligen kaptenens nödnummer-
-för att förklara att-
.vad de sa till dem ombord-
-inte stämde med vad som hände.
Skeppet svängde av Guds vilja.
Skeppet hade vält-
-om inte vinden hade fört den mot klipporna.
4 200 människor hade dött.
Det var sån panik på fartyget...
Folk var livrädda.
Det var i princip "Varje man för sig själv".
Den natten hade vi en väldig tur-
-då Costa Concordia råkade-
-driva mot ön Giglio-
-och sen stannade där.
Annars hade det blivit en mycket större katastrof.
Vi insåg faran och han sa: "Vi går upp."
"Jag såg flytvästar där."
Vi gick uppför trappan i åtta våningar-
-men vi var så oroliga att vi glömde hyttnumret.
Men efter ett tag hittade vi dem.
Vi fick ingen information.
Vi packade några saker och tog på oss flytvästarna.
Sen gick vi ut.
När jag gick genom restaurangen skramlade allt.
Jag hörde porslin rassla länge efteråt.
Det var skärvor överallt. Man kunde inte gå.
Det låg trasiga saker överallt. Det var galet.
Evakuera besättningen och passagerarna också.
Varför svarar inte Ferrarini?
Sen gick vi ner igen.
Sen kom fler och fler människor i flytvästar.
De bara satt där, ibland grät de, ibland skrek de.
Många stod redan vid samlingsplatsen.
Men för oss fanns det ingen rankning, och sen sa vi-
- "Vi kanske borde skaffa flytvästar."
Det var många barn ombord.
Små italienska barn med sina mammor.
Till slut frågade vi vart vi skulle.
Nån sa åt oss att gå till framsidan. Nån sa åt andra hållet.
Inga fler meddelanden om vad vi skulle göra-
-så vi tänkte att vi måste gå ut först-
-för att se var vi är.
Har du några pumpar igång? Inte?
Kan vi inte motverka att vi driver?
Jag hade varit på många skepp i flottan.
Vi gick genast upp till fjärde våningen.
Där de hade livbåtar.
Jag förberedde en livbåt.
Jag var ensam, ingen annan var ute.
Det var så få besättningsmän.
Jag såg bara en som följde med mig i livbåten-
-för att hjälpa mig.
Det var en enda röra.
Folk skriker och stjäl ens flytväst-
-eftersom det fanns för få jackor.
De sa: "Hämta dem i din hytt. Håll dig lugn."
Folk skrek, barn grät.
Det var vatten på golvet, folk halkade.
Håll dig lugn, för Guds skull.
Vi grälade för att vi såg hur allvarligt det var-
-hur skeppet lutade.
Jag heter Sabatelli Nada.
Kvällen den 13 januari 2012-
-var jag på Costa Concordia.
Jag heter Grattagliano Valentina.
Jag har kvar nyckeln till min hytt.
Jag heter Giuseppe Miccoli.
Jag var en av dem som tog livbåtarna till stranden.
Fartyget lutar lite åt vänster.
Jag har ingen aning...
Vi gick till sidan som reste sig-
-och då ringde jag carabinieri.
De sa att jag skulle ringa kustbevakningen.
Jag sa: "Vänta. Jag ber om din hjälp, kan du ringa dem?"
Han gav mig numret och jag ringde.
De sa: "De sa att det är strömavbrott."
Jag sa: "Jag har jobbat på militärfartyg."
"Strömavbrott" är vad det låter som-
-inte ett skepp som lutar sju-åtta grader."
De sa: "För säkerhets skull har vi redan skickat tre båtar."
KUSTBEVAKNINGEN
Biträdande chefen i Livorno var misstänksam.
Han sa: "Chefen, de säger inte sanningen."
Jag anropade bryggan igen.
Först då säger Costa Concordia att det inte är ett strömavbrott.
De tar faktiskt in vatten.
Så det är inte bara strömavbrott, du har en läcka också?
Ja, det har vi. Ja, vi har en läcka.
Vill du ha hjälp av en bogserbåt?
Är nån skadad?
Vi begär en bogserbåt.
Alla passagerare bär redan flytvästar.
Min första reaktion var rädsla.
Amerikaner säger att vi förbereder oss hela livet-
-för att hantera massräddning-
-men ber också att aldrig behöva det.
För i såna här situationer-
-finns det alltid ett pris att betala. Priset är människoliv.
Motorbåten Guardia di Finanza låg inte långt från platsen-
-så vi skickade dit den.
Kapten, vi är på väg.
Så fort de får se Concordia-
-säger de att styrbord sida sjunker-
-så att aktern ligger på havsbotten eller en klippa.
Styrbords ankare var nere.
Det innebar att fartyget kunde sänka ner livbåtar.
Varför sänker de inte livbåtarna?
Bekräftat. Vattnet stiger i aktern och fortsätter stiga.
Vattnet går upp till en meter. Det går genom branddörrarna.
Okej, Roberto. Det börjar bli illa.
Kl. 22.31.46 MINUTER EFTER KOLLISIONEN
Inte än.
Klockan är 22.30.
Han har fortfarande inte gett nödsignalen-
-eller larmat ombord.
Han har inte gett order om att överge skeppet.
Besättningen stod framför livbåtarna.
De släppte inte in nån. Tvärtom.
Sen kom ett meddelande från en anställd.
"Ni ska gå till era hytter"-
- "och få inte panik."
Å vår kaptens vägnar-
-ber vi er att gå tillbaka till era hyttar-
-eller så kan ni gå till stora salen.
Allt är under kontroll. Okej?
Passagerarna går till båtarna.
Ska vi slå larm?
Vänta.
Många av dem sa: "Slå larm."
Och han sa: "Vänta."
In i det sista försökte han hitta en utväg.
Han visste det var kört.
- Vi måste överge skeppet! - Ut därifrån!
Order att överge skeppet!
Okej, men låt mig ringa Ferrarini.
Kl. 22.33.48 MINUTER EFTER KOLLISIONEN
Roberto, allt fallerar.
Jag är 0,2 från ön.
Mina damer och herrar, lystring.
Vi ber er behålla lugnet.
Samlas vid samlingsplatsen på däck fyra-
-med flytvästen på.
Följ personalens instruktioner.
Samlas vid samlingsplatsen.
Mötesplatsen på däck fyra.
Jag pratade med stewarden som håller i utropen.
De håller alla lugna. Vi är precis framför ön.
Inga bilder.
När vi kom till däck 4 var det fullproppat.
Omänskliga scener utspelades redan.
Folk var som galna.
De skrek och knuffades.
Det var inte "kvinnor och barn först".
De betedde sig illa.
Jag vill inte demonisera nån.
Det var en speciell situation-
-men det var chockerande att se att det var var och en för sig.
Förhållandena på däck 4 var redan dåliga.
Costa Concordia, jag frågar om ni är i nöd.
- Är du i nöd? - Vad ska jag säga, kapten?
Vi signalerar nödrop just nu.
Berätta för dem.
Vi sänder nu nödsignalen.
Till slut skickar de nödsignalen på min begäran.
Om vi hade väntat längre hade räddningsteamen kommit ännu senare.
Han seglade i 17 knop mot klipporna.
Det är inte lite, och går inte att ursäkta-
-men fartyget flyter fortfarande.
4 000 personer på skeppet.
30, 40, 50 havsenheter utanför räcker inte.
De måste lämna skeppet-
-och deras öde ligger i befälets händer.
Om kommandot ombord inte samarbetar med räddningspersonal-
-så faller allt.
Först kanske man tappar bort sig i situationen.
Men efter mer än en timme-
-och fartyget...
Man vet att fartyget är på väg att sjunka.
När är det dags att sänka livbåtarna-
-och rädda passagerarna?
Han gjorde inget av det.
När klarare information gavs-
-larmade Schettino omedelbart.
Han försökte komma så nära han kunde först.
För om han hade gett ordern-
-när skeppet hade en viss hastighet-
-så hade livbåtarna nog vält.
Hundratals människor hade dött.
Det rätta hade varit att göra en professionell utredning-
-genom ordentliga simuleringsprocesser.
Jag heter Mario Pellegrini.
Den 13 januari 2012-
-var jag vice borgmästare på Giglio.
Jag hade varit på kryssning i USA.
Jag höll precis på att somna.
Jag var för jetlaggad kvällen innan för att sova.
Jag fick ett samtal från chefen för Giglios polis.
Han sa att ett skepp var i nöd utanför Giglios hamn.
Jag tog min bil och körde till Gigliohamnen.
När jag kom in på vägen som leder till öns östra sida-
-trodde jag inte mina ögon.
Ett enormt skepp på grund på klipporna, helt upplyst.
Jag fortsatte köra, för jag kunde vägen utantill-
-eller så kände min bil vägen bättre än jag.
Men jag kunde inte sluta titta på skeppet.
Adrenalinet pumpade.
Plötsligt var jag inte sömnig längre.
Jag kom till torget och lämnade bilen mitt på torget.
Jag träffade borgmästaren som hade kommit dit några minuter före mig.
Tillsammans började vi agera.
Vi ringde alla som kunde hjälpa oss. Vi öppnade skolor-
-påbörjade alla nödprocedurer-
-som vi kunde göra på ön.
Vi förstod fortfarande inte vad som hade hänt.
När vi fick order om att överge skeppet-
-sa min partner, som är expert: "Jag har fått nog."
Han gick fram till killen-
-som höll alla bakom en barriär, höll alla ute-
-skakade honom och sa: "Ur vägen, vi ska förbi."
"Vi kan inte stanna här längre."
Det var en enda röra på däcket.
Att se alla springa runt som yra höns-
-utan att veta vilken som var deras livbåt.
De hoppade på första bästa-
-kämpade och halkade på däcket som sluttade.
Det var tragiskt i sig.
Jag försökte säga att vi var 200 meter från Giglio.
Jag trodde att vi var på öppet hav. Vi hade inte sett ön.
Vi hade inte hunnit titta i den riktningen.
Vi såg bara havet.
Varför tänkte ingen på att lugna passagerarna?
Om vi sänker livbåtarna-
-kan jag säga över radion att vi ska överge skeppet?
Vänta. Vi evakuerar passagerare.
Säg: "Vi evakuerar passagerare."
Vi evakuerar passagerarna själva och får dem i land.
Han kunde inte acceptera att han, skeppets kapten-
-fick säga åt passagerarna att överge skeppet.
Det var en vanära för honom.
Han är väldigt självupptagen.
Han skulle aldrig göra det.
När jag kom tillbaka efter att ha försökt få information-
-hittade jag henne bredvid livbåten. De var redo.
Hon bara stod där. Jag sa: "Vad gör du?"
- "Jag väntar." - "På vad? Hoppa i!"
Det fanns bara en plats kvar i livbåten.
Livbåtens steward började knuffa den.
Eftersom båten lutade så här och livbåtarna var här-
-fastnade de på däcket nedanför.
Vi svingade den fram och tillbaka.
Det gungade ett tag och sen halades vi ner.
Jag är så rädd.
Herregud. Då sa jag: "Vi kommer alla att dö."
Ett fall från tredje våningen med 100 personer i livbåten.
Det är som att landa på cement. Alla dör.
Jag trodde att jag skulle dö och bad.
I efterhand är det lite pinsamt.
- Min sista tanke... - Vem bryr sig? Ingen kände dig.
...var tillägnad Gud. Ärligt talat.
Guardia di Finanza lyste med en strålkastare-
-för att visa revan på skeppet som sög in allt.
Herregud. Jag hade aldrig sett nåt liknande.
Det var uppskuret-
som om ett rakblad hade skurit upp det.
Vi måste till fronten, som andra hade sagt.
Där fanns båtar än.
Men det fanns inga fler båtar där.
Jag var inte ens rädd. Jag var på autopilot.
Jag tänkte att det inte var på rioktigt.
Hjälp mig!
Personalen gjorde sitt bästa-
-för att göra livbåtarna sjödugliga.
Först fick de ut ankaret.
Det var kocken, servitören och kabinpersonalen...
Alla möjliga var där, men inga officerare Jag såg inga.
Som vi ser det svek de oss alla.
Min karriär som kapten är över.
Vi gick på grund.
Vi följer rätt procedurer.
Jag räddar alla passagerare.
Oroa dig inte. Allt är under kontroll.
Som lärling på däck är mitt jobb i nödfall-
-att leda en "Tango-India" -grupp för att rädda de skadade.
Jag lämnade däcket för att leta efter skadade.
Jag kunde agera på instinkt tack vare adrenalinet.
Adrenalinet höll mig igång tills jag var i land.
Roberto, vi evakuerar passagerarna till land.
Jag lyckades driva dit jag ville.
Jag släppte två ankare vid hamnen.
Aktern är på grunt vatten.
Skeppet ska ingenstans.
Det kan inte driva nånstans.
Vad säger jag till pressen?
Det här är Livornos kapten. Hjälp oss.
Hur många passagerare väntar på att evakueras?
Jag tror att vi evakuerade alla.
Ge oss ett estimat. Flottan måste få veta.
De måste organisera en utryckning.
- De måste transportera... - 200-300 stycken.
200-300 mellan personal och passagerare.
Cirka 4 000 har evakuerats.
Lämnar alla skeppet eller stannar nån?
Jag stannar för vi är nära kusten.
Jag tror att vi står på grund.
Vattnet är...
Slagsidan bör avstanna tack vare vattnet, eller hur?
- Det borde inte bli... - Stannar bara du?
- Eller ska nån annan stanna? - Det blir nog bara jag.
Bara du, det är okej, kapten.
Ta dokumenten och följ med mig till däck 4.
Överger vi kommandobryggan?
Det sa jag inte. Följ med mig.
Som kapten borde Schettino ha stannat på bryggan.
Han skulle inte gå omkring.
Hans jobb var att stanna på bryggan-
-och ta hand om alla procedurer därifrån till slutet.
Han måste vara sist kvar.
Vi såg livbåtarna komma från det stora skeppet.
När den första nådde hamnen-
-hjälpte borgmästaren och jag passagerarna av.
Vi bad om information, men ingen sa nåt.
Jag sa: "Chefen, jag kanske borde gå ombord."
Han nickade och sa: "Ja."
På vägen dit tittade jag förbluffat på skeppet.
Ju närmare vi kom, desto läskigare såg det ut.
Det tornade upp sig över dig-
-som om det skulle ramla ner på dig.
Vi stannade vid fören-
-där det fanns en pilotstege.
Det var svårt att klättra upp.
Väl ombord gick jag runt och letade efter en officer.
Jag försökte nå bryggan.
Jag gick runt i 20 minuter.
Jag träffade ingen.
När jag kom ner på höger sida-
-hittade jag folk, en del äldre-
-som behövde hjälp att komma i livbåtarna-
-som låg under däck.
Alla kom från andra sidan skeppet.
Så jag sa till mig själv-
-att jag måste till andra sidan och hjälpa folk till rätt sida.
De hindrade livbåtarna från att sänkas-
-annars hade de legat mot den sluttande kölen.
Alla måste ta sig till andra sidan.
Då skulle de komma närmre vattnet.
När livbåtarna var borta kastades räddningsbojar i-
-som man måste blåsa upp själv.
Hålet var minimalt.
Först måste man i vattnet, och sen simma.
Jag sa till Sandra: "Snälla, lämna mig inte."
"Det skulle jag aldrig."
"Vi väntar tills vi kan gå ner i vattnet, inte hoppa."
"Vi vet inte vad som finns under."
Så vi väntade väldigt länge.
Jag föreställde mig oss i vattnet.
Då kom en livbåt.
Den girade väldigt nära fartyget-
-så vi kunde ta oss i med torra fötter.
Försiktigt, försiktigt.
Hörni, snälla.
Det kanske var strax efter midnatt.
Båten dök upp och plötsligt förändrades lutningen snabbt.
Då hoppade vi på båten.
Jag hoppade, Salvatore hoppade.
Kapten Schettino hoppade också.
Vi kom upp på båtens tak.
Jag såg att kaptenen var där.
Däck 3 låg under vatten direkt efteråt.
Vi kunde inte gå ombord från den sidan.
Om nån hade varit på däck i det ögonblicket-
-så hade de hamnat i vattnet.
Och i vattnet, med alla underströmmar-
och strömvirvlarna som kan uppstå-
-var chansen lika stor att överleva som att dö-
Överlevnadsinstinkten sa åt mig att hoppa på livbåten.
Jag hade tur.
Så fort jag kom till däck 4-
-på vänster sida-
-började båten kapsejsa.
Och den tippade en tredje gång.
Det var tragiskt, för det tredje tillfället-
-betydde att däcket var under vatten på ena sidan.
Ljudet av vattnet var hemskt.
Det kom med sån styrka. Det var otroligt.
Rädslan hade oss alla i sitt grepp.
Vi var nästan på andra sidan.
Sen skakade skeppet till igen.
Sen kom vattnet emot oss. Det kom en enorm våg-
-och paniken bröt ut. "Backa, backa!"
Vi höll två gamla damer i handen. Vi drog i dem-
-men det fungerade inte. Jag och Marcel halkade.
Vi fastnade vid hissarna.
Och i det ögonblicket, när vattnet stod till midjan-
-öppnades hissdörrarna.
De slets upp.
Det hördes ett kort, våldsamt skrik från en av de två kvinnorna...
...och sen var de borta.
De hade inte en chans.
Alla nära oss som inte hade hållit fast-
-spolades bort.
Jag trodde att bara vi hade överlevt.
Jag stod med en kvinna som höll om mig hårt-
-och sa: "Jag vill inte dö."
Jag sa: "Du dör inte om du har flytväst på dig."
"Du har huvudet över ytan."
"Du behöver inte vara rädd."
Ja, men i hissen-
-eller i hisschaktet...
Där funkade inte det.
GUARDIA DI FINANZA.
Vi visste inte vad som skulle hända.
Den andra sidan gick inte att nå, för den var för långt bort.
Från vår sida steg vattnet allt högre.
Då, ganska självklart, uppstod panik inom oss.
Vi befann oss i en hopplös situation-
-som du vet att du inte tar dig ur.
Vid ett tillfälle slutade fartyget att röra sig-
-och genom ett lyckoslag-
-började fullmånen skina på oss.
Det måste ha varit 100 personer på bryggan.
Det var en otrolig folksamling.
Jag såg familjer, folk hade barn.
Alla ville åka med.
Jag sa: "Ni beter er som djur."
"Kvinnor och barn först."
"Bete er inte som odjur."
Och jag hör en röst bakom mig-
-som var väldigt lugnande.
"Tilltala dem inte så, de är bara rädda."
Jag vänder mig om och ser en man, cirka 60 år gammal.
Lite överviktig, med skägg.
Stora ögon och stort leende.
Panik hade uppstått.
Då går det inte att resonera.
Det lär man sig på utbildningen.
Det var likadant för kaptenen. Han tappade kontrollen.
Man vet aldrig hur folk reagerar när de får panik.
Även om man är utbildad kapten på ett skepp.
Till och med han föll i panikfällan.
Jag heter Roberto Galli.
2012 var jag polischef på Giglio.
Jag var den som hittade Francesco Schettino-
-på skeppsbrottsnatten.
Vi lyckades nå klipporna framför Concordiaskeppet.
Människorna där hade hoppat i havet. Några var skadade.
Det fanns till och med en handikappad.
De samlades för att värma sig.
Även om det var en underbar kväll, var det fortfarande den 13 januari.
Jag hittade fem-sex personer på den stigen.
En av dem presenterade sig som en av skeppets officerare.
Och längre bort pratade kapten Schettino i telefon.
Jag gick fram till kapten Schettino, presenterade mig.
Jag sa: "Kapten, jag kan ta dig till hamnen."
"Sen kan vi gå till skeppet."
Han såg inte våt ut.
Så han hade inte ramlat i havet.
De andra officerarna var blöta.
Kaptenen sa: "Nej, jag måste stanna här"-
-"för jag måste koordinera evakueringen från skeppet."
Jag blev förvirrad och sa: "Du kan inte koordinera nåt härifrån."
Några officerare sa-
-"Kapten, åk till hamnen och gå ombord..."
Men han var besluten att stanna.
Jag kunde inte få honom att ändra sig.
Hallå? Det här är De Falco från Livorno. Är det här kaptenen?
Ja, god kväll, kapten De Falco.
Hör på, Schettino. Folk är fast ombord.
Ni lägger båten under fören på styrbord sida.
Jag tror att vid tidpunkten-
-insåg inte Kapten Schettino vad som hade hänt.
Han hade ännu inte bearbetat den enorma skadan-
-den enorma tragedi som hade inträffat.
Jag ska samordna räddningen.
Vad kan du koordinera där?
Bara det att han sa-
- "Jag måste samordna räddningsarbetet"-
-när inget kunde göras därifrån-
-visar på hans sinnestillstånd.
Det var då det berömda telefonsamtalet-
-med kapten De Falco tog plats.
- Gå ombord, för fan! - Kapten, snälla.
Nej, nu ska du kliva ombord. Kliv ombord.
- Ja, kapten. Jag går. - Nu.
Schettino sa: "Jag höll kontakten från klipporna"-
- "med hamnmyndigheterna"-
- "och de ansvariga organen."
"Jag samordnade alla räddningsprocedurer."
"Jag föreslog hur de skulle närma sig skeppet"-
- "var de överlevande fanns."
Sen nämnde han-
-att han hade sett en båt med en lykta.
Han hade frågat om de kunde ta honom till skeppet.
Jag heter Massimo Bancalà.
Den 12 januari 2012 var jag på motorbåten Aegilium.
Vi räddade 80 överlevande från livbåtarna.
Jag skickades senare med räddningsbåten-
-för att se om det fanns överlevande i vattnet-
-eller för att hjälpa folk på Concordias högra sida.
När vi kom dit, under styrbord sida-
-såg vi två personer som försökte få vår uppmärksamhet med lampor.
Vi närmade oss dem.
En av dem var kapten Schettino.
Han gick ombord på båten.
När de närmade sig skeppet-
-började båten tyvärr ta in vatten.
De beordrade sjömännen att återvända till hamnen-
-och inte följa med Schettino.
Det var guppigt.
Båtar åkte fram och tillbaka och skapade fler vågor.
Vi tog in vatten två gånger, så vi riskerade att sjunka.
Han hade aldrig kunnat gå upp igen-
-för stegen på vänster sida-
-var full av passagerare på väg av.
Det hade varit svårt att klättra upp igen.
Kaptenen var väldigt tyst.
Han var upprörd, för han visste vad som pågick.
Jag tror att han var frustrerad för att han inte kunde gå ombord igen.
GUARDIA DI FINANZA.
Schettino rymde inte.
Han var inte "kapten Ynkrygg" som övergav skeppet.
Han var den sista som lämnade skeppet.
Han var tvungen att kliva av. Annars hade han dött.
Han försökte också ta sig ombord på skeppet, men han kunde inte.
Det var inte möjligt.
Alla säger att som åklagare-
-var vi elaka mot honom.
Men vi genomförde en utredning-
-mycket noggrant, och kom till slutsatsen-
-att Schettino var den ende som bar skulden-
-för det som hände.
Vi var de enda som hade öppet den kvällen.
Vi hade redan två gäster som hade somnat.
Jag heter Paolo Fanciulli. Jag äger Hotel Bahamas.
Den natten välkomnade vi hundratals överlevande-
-varav den siste var kapten Schettino.
När jag såg skeppet sjunka, sprang jag till hotellet-
-och satte på värme och ljus och förberedde alla rum.
Sen såg jag en stor folkmassa komma, alla i orange-
-efter som de fortfarande hade flytvästar på sig.
Ingen ville ta av dem.
Det var inte så kallt-
-men vi var alla lättklädda-
-eftersopm vi kom från ett varmt skepp.
Det här är inget skämt.
Det var folk överallt.
En kyrka full av folk med flytvästar.
Kyrkan var fullsatt. Barn i baddräkt, folk utan skor.
Ingen hade nåt med sig. Ingenting.
De började gå in i rummen, minst 30-40 åt gången-
-packade som sardiner.
Jag hade inte mer plats att erbjuda dem-
-men de fortsatte komma.
Ett hotell, ett apotek...
Folk på Giglio var bara...
Vissa gav bort jackor och klänningar. De var underbara.
Vi gav dem allt vi hade. Vi gav dem nåt att dricka.
Allt vi hade tog slut på några minuter.
Vi försökte ge dem filtar, men de räckte inte.
De slet av gardinerna för att värma sig.
De tog vad de kunde som skydd.
Det fanns inte så många filtar. Bara några få.
När vi kom dit var de redan borta.
Man kände att man hade haft tur-
-för man hörde att många fortfarande var kvar-
-och en del sa att några hade dött.
Till slut slutar man tänka på sig själv.
Han var på ena sidan, jag på den andra.
Sen tittade vi igen och sa-
- "Var man för sig."
Maktlösheten vi kände, rädslan inför döden-
-överväldigade oss.
Det fick oss att säga-
- "Vi bryr oss inte om de andra nu"-
- "för just nu kommer vi inte ut."
Rädda sig den som kan.
Det är... ganska brutalt.
Till slut vällde vattnet in.
Först upp till knäna-
-Sen i midjehöjd och vidare.
Jag hade 10-20 cm luft ovanför mig-
-och försökte hålla mig i luftfickan.
Sen tänkte jag för mig själv-
- "Håll andan och se vart det leder."
Jag fick tag i räcket-
-och sen, som på en hävstång, meter för meter-
-flyttade jag mig till korridoren.
Man är helt knäckt efter 3-4 meter.
Det tog oändligt lång tid.
Plötsligt-
-var jag på väg mot däcket.
Sen dök jag och spolades in i restaurangen.
Då kunde jag ta tag i nåt.
Sen klättrade jag upp, så jag var åtminstone i säkerhet.
Jag höll hårt i föremålet-
-och sen, steg för steg, klättrade jag upp.
Sen låg jag på det yttre skrovet.
Och jag måste helt ärligt säga-
-att med varje ljud jag hörde-
-med varje rörelse skeppet gjorde-
-kände jag en stark rädsla-
-att Costa höll på att sjunka.
Att bli räddad fanns inte med i bilden.
Jag ropade om och om igen: "Hjälp!"
Jag hörde en röst.
"Kom hit. Här är finns utväg."
Sen såg jag två personer och simmade åt det hållet.
Med mina sista krafter försökte jag ta mig upp ur vattnet.
Sen kröp vi längs ett schakt.
Sen kunde vi titta uppåt och se himlen.
Men man kunde inte klättra högre, för det var rostfritt stål.
Plötsligt tittade nån ner genom hålet.
Vi såg folk som skrek på hjälp-
-Jag hörde vatten komma från djupet.
Jag letade efter ett rep.
Sakta men säkert drog vi upp nio personer ur tunneln.
Det var otroligt tröttsamt.
Jag hjälpte den siste unge mannen.
Han sa att han hade sett kropparna av ett barn och en vuxen i restaurangen.
Sen började vi prata om tragedin.
"Vem vet hur många som var fast?"
Till slut kröp jag längs det yttre skrovet-
-och såg en trappstege.
Sen klättrade vi ner för stegen en i taget-
-ner på en liten båten.
Jag såg kustbevakningen.
Det fanns ljus där borta och en ö där borta.
Jag trodde inte mina ögon.
Ingen hade sagt nåt om det.
Vi hjälpte hundratals av skeppet, nerför stegen-
-medan kustbevakningen drog upp folk ur havet.
Det var svårt att få alla att klättra ner den kvällen.
För det första var det halt och blött.
Och eftersom bara en i taget kunde klättra ner långsamt-
-för om nån halkade-
-skulle det ha varit 40-50 meter fritt fall.
Så att hjälpa folk ner, hålla dem lugna-
-det var inte lätt efter det som hänt.
Jag kom till ön runt 16.30.
Det första jag såg var ett hav av flytvästar.
Flytvästarna låg i en hög.
Min största oro var om Matthew hade klarat sig.
En outtalad rädsla syntes i varje ansikte.
Att nåt hade hänt, att nån var död.
Naturligtvis kände jag också det, så jag fortsatte leta.
Syntes han till nånstans?
Sen såg jag honom på gångbron.
Jag var så lycklig.
Jag blev knäsvag.
Jag bröt ihop.
Jag satt och väntade tills vi lade till.
Sen gick jag av kustbevakningens båt.
Jag har nog aldrig gråtit så mycket i hela mitt liv.
Ja, det påverkade mig mycket.
Efteråt, när man tänker på allt som hände-
-och det värsta som kunde ha hänt...
Ja. Hur som helst, jag var väldigt glad-
-att vi båda kom undan så lätt, att vi hade sån tur.
Andra hade inte samma tur.
Mellan 20.00-21.00 försvann alla.
När alla hade gått kom kapten Schettino.
Han bad om en kopp kaffe med mycket socker.
Jag märkte att han var upprörd.
Han såg trött och nedslagen ut.
Jag blev förvånad, för-
-man kunde se skeppet från ett fönster här på terrassen.
Han sa: "Klippan var inte utmärkt."
Det verkade nästan som om han försökte rentvå sig själv.
Det kändes inte bra, för jag insåg-
-att han var nära ett nervsammanbrott.
Men samtidigt hade han en mallig utstrålning-
-och sa att klippan var omärkt.
Som om klippan bar skulden.
Vid första anblicken kändes Schettino-
-som en väldigt arrogant person.
Han hade höga tankar om sig själv.
Ibland tyckte jag nästan synd om honom.
Men hans skuld var så uppenbar-
-att jag inte förstår hur han trodde han kunde gömma sig-
-bakom andra möjliga scenarier som han hävdade var möjliga.
Schettino gjorde allt för att ta sig ur knipan.
Jag tror att Francesco Schettino var ett offer-
-för en hänsynslös mediekampanj-
-som omedelbart målade ut honom för världen-
-som en feg och inkompetent kapten-
-som efter att ha fått sitt skepp att sjunka-
-övergav besättning och passagerare-
-utan att uppfylla den roll som lagen krävde.
Men domarna var bra.
Enligt min åsikt hade de påverkats-
-av vad som varit, från dag ett-
-bilden av en syndabock-
-skapad av pressen över hela världen.
...Han tilldöms-
-maxstraffet på 16 års fängelse-
-utöver rättegångskostnaderna.
Jag minns tydligt att vi vid tillfället-
-åtalade 12-13 personer.
Alla, utom Schettino-
-förlikade eller valde en snabbare behandling.
Om han hade valt att erkänna-
-hade han kortat sitt straff med en tredjedel.
Jag förstår inte varför han valde en rättegång.
Han kanske trodde att han skulle bli frikänd.
Han erkände aldrig något brott.
Ända till slutet vidhöll han att han aldrig övergav skeppet.
Vi gick till EU-domstolen-
-i protest mot det inflytande-
-som media, genom hela den här situationen-
-hade haft.
Vi bad Europadomstolen att undersöka det.
Att undersöka om, som vi befarade-
-suggestionskraften-
-orsakad av mediekampanjen-
-var det ledmotiv-
-som låg till grund föär Schettinos rättegång.
Det är sant att överlevare bär något med sig.
Man bär det med sig.
Än i dag säger vi: "Det har gått tio år."
"Vad mer kan vi göra?"
Man kunde ha dött den dagen.
Jag har fortsatt genom åren.
Jag seglar och tar användning av erfarenheten-
-för att förbättra mig själv-
-för att förstå människor.
Den värsta upplevelsen i mitt liv hjälpte mig att växa.
När jag hör helikoptrar tänker jag ofta på det.
Och när disk slamrar.
Det har... Det har fastnat hos mig.
Jag är inte rädd längre, men när jag hör det-
-så kopplar jag det till katastrofen.
De första 18 månaderna var tuffa.
Jag hade också ett nedsatt immunförsvar.
Jag bar med mig allt-
-och blev psykologiskt utmattad.
Men nu har det gått tio år och jag har fått perspektiv på det.
Särskilt de två kvinnorna som litade på oss-
-och inte klarade sig.
Det är en fruktansvärd känsla.
Vi gjorde vårt bästa.
Vi var med dem i nästan två timmar ombord-
-medan vi steg för steg gick igenom skeppet.
Vi uppmuntrade och underhöll dem.
Vi kunde inte göra nåt annat.
Men man får ändå känslan-
-att man misslyckades, att man inte klarade det.
Ibland inträffar hemska tragedier.
I det här fallet...
...var det hemskt.
Men det finns alltid nåt andligt som kan hjälpa-
-alla dessa olycksaliga människor, inklusive mig.
Om vinden hade varit annorlunda-
-kunde skeppet ha hamnat långt från ön-
-och det hade sjunkit.
Om det hade hänt hade vi räknat överlevande-
-inte dödsfall.
Costa Cruises avböjde att ge en intervju för dokumentären.
I ett skriftligt uttalande
uttryckte de sympati för offren.
Man vill inte kommentera den italienska rättsprocessen i fallet.
International Association of Cruise Lines
har utarbetat en rad säkerhetsrutiner
som möter de internationella kraven.
Procedurerna ombord sägs också ha ändrats.
Alla officerare har nu rätt att ge sin åsikt om manövrar.
Till minne av de 32 personer
som dog på Costa Concordia 13 januari 2012
Översättning: Fredrik Hebrand Iyuno-SDI Group