Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Nu conta cât de bun erai ca om…
‎sau cât de bine îți îngrijeai copiii.
‎Toate astea-s de prisos.
‎Nici nu-ți dai seama, ‎fiindcă ești foarte ocupat să te droghezi.
‎Am pierdut totul.
‎E o poveste care trebuie depănată.
‎Acesta este crack.
‎Îl credeți drogul de fițe al anilor '80?
‎Probele privind banii și traficul violent ‎de droguri sunt omniprezente.
‎Reportajele au perpetuat stereotipurile ‎și discursul acesta.
‎Această fetiță s-a născut ‎dependentă de cocaină.
‎Au ajuns la vârsta școlară.
‎O întreagă generație a fost condamnată ‎la moarte.
‎Nu mai sunt doar bande de copii.
‎Sunt superprădători.
‎Drogurile au fost învinovățite ‎de toate relele
‎de care societatea s-a lăsat măcinată ‎și pe care nu a vrut să le înfrunte.
‎Trebuie să fim intoleranți ‎la consumul și vânzătorii de droguri.
‎Credeți-mă pe cuvânt, ‎această năpastă va înceta!
‎Ne ocupăm încă de problemele anilor '80.
‎De ce?
‎Fiindcă răspunsurile nu au fost concepute ‎să-i ajute pe oamenii aflați la ananghie.
‎Spuneți „Nu”.
‎Nu contează.
‎Fie că au livrat ei înșiși kilogramul,
‎fie că au întors capul ‎când l-a livrat altcineva,
‎sunt la fel de vinovați.
‎Era crackului a schimbat totul ‎în comunitatea de culoare
‎și a schimbat totul în America.
‎CONVENȚIA PARTIDULUI REPUBLICAN
‎Pe deplin conștient de răspunderea
‎conferită de încrederea dv…
‎accept nominalizarea ‎pentru președinția Statelor Unite.
‎Reagan vine cu promisiunea ‎bogăției pentru toți…
‎a îmbunătățirii vieții tuturor, ‎mai ales a votanților albi nemulțumiți.
‎Împreună, să facem din acesta ‎un nou început.
‎Și a ales să facă acest lucru
‎stimulând o piață liberă ‎care să scoată oamenii din sărăcie.
‎Pentru cei fără șanse de muncă, ‎vom stimula șanse noi,
‎mai ales în zonele urbane sărace ‎unde trăiesc.
‎Pentru cei care au abandonat speranța,
‎vom reda speranța și îi vom primi ‎în cruciada națională
‎de restabilire a măreției Americii.
‎ÎMPREUNĂ… UN NOU ÎNCEPUT
‎În anii '80, banii au început să curgă.
‎Mereu mă gândesc la ‎Wall Street
‎și Gordon Gekko, jucat de Michael Douglas.
‎Lăcomia, în lipsa unui termen mai adecvat, ‎e bună.
‎CAPITOLUL 1 ‎LĂCOMIA E BUNĂ
‎E începutul revenirii citadelei.
‎Te simți optimist.
‎Cluburile se umplu din nou.
‎Era un stil de viață petrecăreț,
‎iar cocaina făcea parte ‎din acel stil de viață.
‎Prima dată când am tras ‎o linie de cocaină…
‎am simțit…
‎„Dumnezeule!
‎Unde-a fost chestia asta?”
‎Era drogul fascinant, ‎lumea dănțuia întruna.
‎Se întâmpla să nu dorm trei nopți.
‎Beam apă și o țineam tot așa.
‎Era acceptat.
‎Era acceptat în lumea jazzului, ‎în lumea popului.
‎Era drogul social al elitei.
‎Mulți din branșa mea consumă.
‎Sunt foarte stresați ‎și fac o droaie de bani.
‎- Ai încercat vreodată? ‎- De câteva ori.
‎Ador cocaina.
‎Abia așteptam să termin facultatea ‎și să fac bani
‎căci îmi doream acea viață.
‎Filmul ‎Scarface‎ a făcut ‎să fie popular consumul de cocaină.
‎Eram în cluburi ‎cu bancnote de 100 de dolari
‎și imitam ‎Scarface.
‎Era un lucru fascinant de făcut,
‎pentru că bogătașii fac lucrul ăsta.
‎Cocaina era un lux pe atunci.
‎Oamenii care conduceau Mercedesuri
‎sau BMW-uri erau cei care prizau cocaină.
‎Nu era… Acel drog, cocaina pulbere,
‎nu le era accesibil ‎persoanelor de culoare sărace
‎fiindcă era prea scump.
‎Nu ni-l permiteam.
‎Reagan aduce proliferarea bogăției ‎celor câțiva
‎în detrimentul majorității.
‎Reagan taie asistența socială
‎pentru 500 de mii de oameni,
‎bonurile alimentare pentru un milion,
‎programele de prânz ‎pentru 2,6 milioane de copii americani.
‎Milioane de alți oameni se afundă ‎în sărăcie extremă.
‎Coada era pe trei laturi a cvartalului
‎la oficiul forțelor de muncă ‎în această dimineață.
‎Aproape 8,5 milioane de americani ‎nu au serviciu.
‎Anul 1982 are una dintre cele mai mari ‎rate ale șomajului din istoria SUA.
‎Iar șomajul în comunitățile de culoare e ‎aproape dublu față de al comunității albe.
‎Deci oamenii se aprindeau.
‎Sticlă spartă peste tot
‎Urinează pe scări ‎Vezi că nu le pasă
‎Nu suport mirosul ‎Nu suport gălăgia
‎N-am bani să mă mut ‎Se pare că nu am de-ales
‎Grandmaster Flash și Melle Mel au zugrăvit ‎o imagine clară
‎a situației din zone urbane sărace.
‎E ca o junglă uneori
‎Mă întreb ‎Cum de nu mă scufund
‎E ca o junglă uneori
‎Mă întreb ‎Cum de nu mă scufund
‎Am copilărit într-un cartier ‎de o sărăcie lucie.
‎Familiile trăiau din bonurile alimentare.
‎Nu plăteau mâncarea cu bani reali.
‎Erau bani de hârtie cu maro, mov și…
‎Păreai dintr-o țară a lumii a treia
‎dacă îți cheltuiai banii pe mâncare.
‎Nu aveam bani,
‎așa că, de multe ori, ‎eram singuri acasă, copiii.
‎Mergeam la magazinul din colț și furam.
‎Sau mergeam la supermarket să facem bani ‎cărându-le altora cumpărăturile acasă.
‎Și, uneori, mergeam cu cineva, ‎ducându-i cumpărăturile acasă
‎și fugeam cu sacoșele.
‎În mare parte era vorba de supraviețuire.
‎Uneori purtam jeanșii soră-mii, ‎moșteniți de la ea.
‎E o poză clasică cu mine ‎din clasa a cincea.
‎Șed în stil indian ‎în față cu toți băieții.
‎Toți au mâinile în poală
‎și-ale mele sunt pe ambii teniși ‎fiindcă erau găuriți.
‎Uneori n-aveam lumină, gaz…
‎Aveam gândaci în casă, șoareci.
‎Era destul de rău.
‎Nu cred că înțelegem cu adevărat ‎trauma sărăciei.
‎Și cred că orice mod, orice lucru, ‎orice metodă putem folosi
‎ca să fugim de faptul că suntem distruși ‎și oprimați, le vom folosi.
‎Între 1982 și 1984,
‎cantitatea de cocaină care intra ‎în Statele Unite a crescut cu 50%.
‎Agenții știu că cocaina a venit pe vas ‎la Philadelphia și rutier la New York.
‎Veneau cu tonele prin sudul Floridei.
‎Drogurile intrau cu nemiluita în țară.
‎E mai multă cocaină disponibilă azi ‎decât oricând în istoria noastră.
‎Șaizeci și trei de tone de cocaină intră ‎în SUA.
‎În urma acestui aflux masiv de cocaină
‎prețul cocainei scade.
‎În ciuda strădaniilor noastre,
‎cocaina ilegală vine în țara noastră ‎la niveluri alarmante
‎și între patru și cinci milioane de oameni ‎o folosesc regulat.
‎Un trabuc cubanez nu putea ajunge ‎în Statele Unite.
‎Un amărât de trabuc cubanez.
‎Dar nu poți opri tonele astea de cocaină ‎să intre?
‎Era clar ‎că problema nu ținea numai de stradă.
‎Analiza specială din seara asta privește ‎invazia drogurilor de peste graniță.
‎Și SUA au folosit foarte puține resurse ‎ca să riposteze.
‎Venea prin America Centrală, prin Bahamas,
‎pe rute multiple și în moduri multiple,
‎cum ar fi avioane, bărci și altele, ‎deci venea din toate direcțiile.
‎Și toată lumea era implicată.
‎Apoi explodează bomba ‎care va afecta întreaga țară.
‎Paramedicii de la pompieri
‎l-au găsit pe scriitorul și comicul ‎Richard Pryor rătăcind amețit,
‎cu arsuri grave la trunchi
‎lângă casa sa din zona Los Angeles, ‎azi-noapte.
‎Buletinul de știri a relatat ‎că Richard Pryor s-a ars cu această pipă.
‎Folosise o bază liberă, ‎care e o combinație de cocaină și eter.
‎Și, când a aprins-o, ‎nu știm dacă într-o țigară,
‎eterul a explodat, ‎veșmintele fiindu-i cuprinse de foc.
‎Ați făcut glume proaste pe seama mea.
‎„Ce-i asta?” ‎„Richard Pryor alergând pe stradă.”
‎Nu știam ce e baza liberă.
‎Faptul că Richard Pryor s-a ars cu ea
‎a atras atenția unei mulțimi de oameni
‎că mai exista un mod de folosire ‎a cocainei.
‎Cocaina este o moleculă.
‎Se numește „hidroclorură de cocaină”.
‎MOLECULĂ DE COCAINĂ
‎Partea de hidroclorură este o sare.
‎Nu poți s-o fumezi ‎cu partea de hidroclorură în ea,
‎deci trebuie să scapi de sare.
‎Cu conversia în bază liberă, ‎am reușit să scăpăm de sare
‎și am rămas doar cu baza.
‎O numim „bază liberă”.
‎Baza e liberă și poți să o fumezi.
‎Crack e totuna.
‎Majoritatea oamenilor, când cumpără pudra, ‎o pregătesc singuri.
‎Aproape ca un om de știință.
‎Era nevoie de multă…
‎amestecare și…
‎cântărire.
‎Mi-am dat seama că…
‎lumea preferă să nu parcurgă acest proces.
‎Preferă să o aibă deja solidificată.
‎Și o numește „crack”.
‎CAPITOLUL 2 ‎LUMEA ÎI SPUNE CRACK
‎Vaporii de cocaină inhalați trec ‎din pipa de sticlă direct la creier.
‎E mai eficient,
‎drogul intră imediat ‎în sistemul circulator
‎căci plămânii au ‎o suprafață sanguină mare,
‎efectele simțindu-se imediat.
‎În cinci până la 15 secunde, ‎consumatorul de crack e drogat.
‎Pot să mă ridic de aici ‎și să merg până la Lună, bine?
‎Pot să mă ridic și să merg până la Lună.
‎Sunt bine acum. Pot să plec.
‎Cocaina a devenit mai disponibilă ‎prin fabricarea crackului
‎și vinderea lui ‎cu cinci sau zece dolari doza.
‎Deci săracii aveau de-acum acces
‎la ceea ce fusese considerat ‎un drog al bogaților.
‎S-a întâmplat foarte repede. ‎„Bum! Sunt 20 de drogați cu crack.”
‎Primul fum pe care l-au tras, ‎tot restul vieții
‎vor încerca să simtă iar acel efect.
‎O vor lua mereu de la cap,
‎încercând să obțină iar ‎acea primă senzație…
‎care e irepetabilă.
‎Nivelul euforiei s-a înmulțit.
‎Efectul e aproape simultan.
‎Mă exprim greu
‎fiindcă nu am cuvinte ‎să descriu ce simțeam.
‎M-a făcut să mă simt în al nouălea cer.
‎Era ca un orgasm.
‎Odată cu primul fum…
‎s-a terminat.
‎Din acel moment, am devenit dependent, ‎voiam doar să fumez.
‎Totul făcea…
‎KENNETH „BIG SHU” WILLIAMS ‎FOST CONSUMATOR
‎Bing!
‎Eram încă la liceu ‎și trebuia să fac ceva bani.
‎Urma să mi se nască un copil, ‎o duceam greu.
‎Mama spunea: „Angajează-te.”
‎Măi! Ăla nu-i Calvin?
‎Nu l-am văzut de multișor.
‎Cică s-a angajat.
‎Da, țin minte reclama cu Calvin ‎în care spuneau:
‎„Ei bine, poți fi precum Calvin.”
‎Acum că ziseși, e ceva schimbat la el.
‎Răspunderea pare să-i fi prins bine.
‎Mă bucur că cineva a crezut suficient ‎în el ca să-i dea o șansă.
‎Oare unde lucrează?
‎Bun venit la McDonald's. Vă ajut?
‎Îmi amintesc reclama. ‎Mi-am zis: „Am lucrat acolo.”
‎Luai doar 3,35 $ pe oră.
‎Ăsta era salariul minim, 3,35 $ pe oră.
‎Guvernul te taxa din ăștia.
‎La naiba cu Calvin!
‎Nu mă coafează chestia asta, înțelegi?
‎Mi-a zis un amic: ‎„Te pot ajuta să câștigi ceva bani.”
‎Mi-a făcut cunoștință cu crackul.
‎Erau în fiole. Fiole mici.
‎L-am întrebat: „Ce e?” ‎Cică: „E cocaină gătită.”
‎Zice: „O fumează și-o iau razna.”
‎Mi-a dat 100 de fiole.
‎În maximum 20, 30 de minute, s-au dat.
‎Țeava-ți vorbește.
‎Dacă te îndepărtezi de ea, ‎te cheamă înapoi:
‎„Vino încoace.
‎Vino, cheltuiește restul banilor!”
‎Lumea venea cu ceva bani și zicea:
‎„Voiam doar 20” și cumpărau 20 și…
‎Și, după ce am deprins afacerea,
‎știam c-au să se întoarcă.
‎Până se sfârșea noaptea,
‎își cheltuiau și ultimul sfanț.
‎În prima zi, ‎am făcut câteva sute de dolari.
‎De-atunci, mi-am zis: ‎„Coane, asta vând eu aici.
‎Pot face bani numaidecât.”
‎Crack, crack! Oriunde mergi, crack!
‎N-auzi nimic de iarbă.
‎Nu mai auzi nimic de cocaină.
‎N-auzi lumea ‎decât că vinde crack, crack și iar crack.
‎Când a apărut crackul, mi-am zis:
‎„Nene, asta e, am dat lovitura.”
‎Asta așteptam.
‎Era ca o goană după aur ‎ce dăduse iama-n cartier.
‎Poliției nu îi păsa. Nu se sinchiseau.
‎Majoritatea aveau atitudinea:
‎„Lăsați-mă să-mi fac tura ‎și să plec din comunitatea asta.”
‎Zici că… operam liberi.
‎Știam că nu ne arestează.
‎Polițiștilor li se rupe.
‎Cei din suburbii vin în acest cartier ‎newyorkez vinerea noaptea
‎după provizii pentru weekend.
‎Aici, ești servit pe trotuar.
‎Atât de mulți oameni cumpărau crack ‎de pe stradă,
‎era de-a dreptul incredibil.
‎Stăteau în mașini zorindu-i cu claxoanele
‎să-i vândă următorului ca să avanseze.
‎Chiar creau ambuteiaje
‎ca să vină să cumpere droguri.
‎De unde apăreau toți ăștia?
‎Stăteam într-un cartier ‎locuit 99% de oameni de culoare.
‎Ai crack?
‎Da… dar poate diseară.
‎Veneau albi. Veneau hispanici.
‎Veneau oameni de peste tot ‎să cumpere drogul ăsta minune.
‎Vin aici din New Jersey și de peste tot ‎să ia droguri de-aici.
‎- De unde vin? ‎- Din New Jersey!
‎Crackul era în mare măsură văzut ‎ca un drog al zonei urbane sărace,
‎în mare măsură ca o problemă „urbană”,
‎iar asta însemna că îl vând ‎oamenii de culoare și hispanicii.
‎Eram crackoinoman, ‎deci știam, pe pielea mea,
‎că această adicție străpunge ‎toate barierele sociale și economice.
‎THE WASHINGTON POST - REPORTER ‎RUBEN CASTANEDA
‎Banii sunt bani, știi?
‎E adevărul gol-goluț. Banii-s bani.
‎Nu-mi pasă dacă ai doi ani.
‎Dacă-mi dai 35 $ pentru o doză de crack, ‎îți dau doza de crack.
‎Am văzut oameni vânzându-i crack ‎propriei mame.
‎Adică: „Oricum o să cumpere de undeva.
‎Aș putea să i-o dau eu.”
‎Eram doar capitaliști de stradă.
‎Exact asta eram, capitaliști de stradă…
‎cărora nu le păsa de altceva ‎decât să facă bani.
‎CAPITOLUL 3 ‎CAPITALIȘTI DE STRADĂ
‎Pe vremea heroinei ‎și a celorlalte droguri,
‎trebuia să fii introdus.
‎Se implica mafia.
‎Nu le puteai vinde de capul tău.
‎Cu crackul, era oarecum… ‎Nu existau intermediari.
‎Nu-ți trebuia aprobarea nimănui să vinzi.
‎Înțelegi? Trebuia doar ‎să pui osul la treabă.
‎Trebuia să fii nițeluș isteț ‎și puteai reuși singur.
‎Dacă ai bani, chiar dacă ești tânăr,
‎să investești câteva sute de dolari ‎în cocaină,
‎poți, făcând crack… Poți să-ți înființezi ‎un mic magazin la colț
‎și, brusc, grupuri formate mai ales ‎din bărbați tineri
‎pot găsi o cale de a se întreține pe ei ‎și pe familiile lor și de a supraviețui.
‎Am adunat o gașcă ‎de băieți de-o seamă cu mine.
‎Ne-am asigurat două clădiri.
‎Pe urmă ne-am asigurat ‎niște locuințe sociale,
‎ca nimeni să nu poată vinde acolo ‎decât marfa noastră.
‎Și asta de tânăr. Sunt adolescent.
‎Am părăsit Miami în 1984.
‎Am intrat în Forțele Aeriene.
‎Când veneam acasă în permisii ‎să-mi văd prietenii,
‎cu toții, aveau 18, 19 ani,
‎erau la colț vânzând.
‎Îmi spuneau ce câștiguri făceau ‎cu piatra asta. Cu crackul.
‎Și, la 18, 19, 20 de ani, ‎te simți buricul pământului.
‎Toți voiau o bucățică!
‎Copiii deveneau șefi de bandă ‎peste noapte.
‎Un copil falit din locuințele sociale, ‎care mergea la școală în hainele fratelui,
‎conducea acum un BMW.
‎S-a clădit o întreagă economie ‎în jurul cocainei crack.
‎N-aveam vârsta la care să conduc ‎și am luat o mașină cu banii jos.
‎Nu știam să conduc.
‎Conduceam până la liceu să mă dau mare.
‎„Da, am mașină.”
‎Am trecut de la a câștiga ‎câteva sute de dolari pe zi
‎la mii de dolari pe zi.
‎Făceam asta pentru bani, ‎îmbrăcăminte, bijuterii și fete.
‎Și a început… Era foarte distractiv. ‎M-am distrat la greu.
‎Puteam face orice voiam.
‎Îmi luam orice voiam.
‎Țin minte, îmi număram tenișii.
‎Aveam vreo 75 de perechi.
‎Noi-nouți. Îi luam de două ori
‎și-apoi cumpăram alții.
‎Era grozav.
‎O sută cincizeci de mii de dolari, ‎bani gheață!
‎Îi aruncăm pe ăștia de unu ‎dat fiind c-avem 500.000 de dolari?
‎Îți spun eu ce putem face. ‎Îi putem da săracilor.
‎Gând la gând cu bucurie!
‎Pe atunci, făceam…
‎În jur de un milion de dolari pe zi ‎îmi treceau prin mâini pe atunci.
‎Profitul meu se ridica ‎undeva între 200 și 300.000
‎dintr-un milion de dolari.
‎JOACĂ PE BANI
‎Eram printre cei mai bogați din LA.
‎Precis, cel mai bogat tânăr din LA.
‎Am cumpărat un motel, un cinematograf,
‎un atelier auto, un centru de reciclare,
‎un magazin de încălțăminte, ‎un salon de frumusețe, o vulcanizare.
‎Aveam aici vreo 15, 20 de inși ‎care erau milionari,
‎pe care… eu i-am învățat meserie.
‎Am făcut din vânzarea drogurilor o modă.
‎Pe atunci, erau mulți care luau bani
‎și toți voiau să fie în vârf.
‎Aveai consumatorul dependent de drog
‎și traficanții dependenți de bani.
‎Asta era problema.
‎Pistoale, puști, un arc și o săgeată,
‎chiar și o carabină de calibrul 12,95 ‎cu gloanțe perforante.
‎Poliția spune că bandele de stradă fac ‎trafic de crack în Roosevelt
‎și recrutează din licee ‎și școli intermediare.
‎Mulți dintre acești tineri și adolescenți
‎s-au înarmat ca să obțină ‎sau să-și apere teritoriul.
‎Au pistoale semiautomate, ‎în unele cazuri, AK-47.
‎Armament de mare putere.
‎Îi dai unui copil 100.000 de dolari,
‎îi dai arme automate și îi dai putere.
‎Îi spui: ‎„Conduci bucata asta de cinci cvartale.”
‎Ce știe unul de 16 ani ‎cu ce se mănâncă asta?
‎Ce a făcut crackul ‎a fost să înarmeze mai mulți oameni.
‎Mai mulți și-au permis arme.
‎Și…
‎mai mulți oameni au început ‎să își rezolve neînțelegerile cu arme.
‎Acum, nu încerci doar să supraviețuiești,
‎încerci să înflorești ‎într-un bazin plin de rechini.
‎Trebuie să fii ‎cel mai mare și mai tare rechin.
‎Și tot poți s-o mierlești.
‎Au Uzi-uri. Au pistoale Glock.
‎Normal c-am devenit neglijenți, ‎s-au întâmplat diverse în consecință.
‎Atunci s-a împuțit treaba, cum se spune.
‎Făceam bani cu toptanul.
‎Era distractiv.
‎Și-apoi…
‎s-a spart distracția.
‎Escaladarea comerțului cu droguri ‎a sporit violența.
‎Noapte de noapte, poliția culege cadavre.
‎Șase schimburi de focuri s-au produs ‎în jurul orei 01:00
‎și polițiștii sosiți la fața locului ‎au găsit o baie de sânge.
‎Nu pot număra pe degete
‎oamenii pe care i-am văzut mătrășiți.
‎Era normal. Era atât de la ordinea zilei!
‎Au început să nu ne mai impresioneze
‎oamenii apropiați care ne mureau.
‎În nordul Manhattanului,
‎crimele legate de crack însumează ‎63% din creșterea ratei omorurilor.
‎Anul trecut, omorurile din Los Angeles ‎au atins un record de 555.
‎În comitatul Los Angeles ‎au murit 387 de oameni.
‎Districtul Columbia este capitala crimelor ‎din țară.
‎Poliția evita zona urbană săracă.
‎Se purtau ca în scena din ‎Nașul ‎unde tipul spune:
‎„Lasă-i să se omoare. Sunt animale.”
‎Nu voiau să fie deranjați ‎de această epidemie.
‎Dacă nici înainte nu îi vedeai, ‎acum nici atât.
‎Conform autorităților, ‎prețul cocainei a scăzut.
‎Violența sporită e urmarea ‎concurenței mai mari asupra câștigurilor.
‎Mulți traficanți erau jefuiți, răpiți.
‎Erau eliminați.
‎I-am găsit înveliți în bandă adezivă.
‎Era război în toată legea.
‎Am primit un glonț în spate, ‎la câțiva centimetri de coloană
‎și mi-a ieșit prin piept.
‎Am hotărât că, dacă e să mor,
‎n-aveam să mor asasinată.
‎M-am ridicat și am luat un taxi ‎până la spital.
‎Dacă rămâneam acolo, muream sufocată,
‎căci hemoragia internă îmi umplea plămânii ‎cu sânge.
‎Viața pe stradă m-a călit, ‎făcându-mă foarte dură.
‎Trebuia să mă port într-un anumit fel ‎și să fiu dură
‎să nu creadă că pot să profite de mine.
‎Îți răpește sinele adevărat, ‎devii un ins împietrit non-stop.
‎Nu poți arăta slăbiciune.
‎Te întrebi: „Ce se consideră slăbiciune?”
‎În loc să râzi la o glumă ‎la care poate te-ai fi tăvălit de râs…
‎Trebuie doar să faci…
‎Și să-ți reprimi reacția.
‎Poate mergi la un chef.
‎Vrei să dansezi pe un cântec, dar nu poți,
‎căci ceilalți criminali se uită ‎și o vor lua ca slăbiciune.
‎„E prea emotiv.”
‎Erau inși care erau temuți.
‎Când spun „temuți”, chiar așa și erau.
‎Erau tipi ‎cu care unii polițiști nu se puneau,
‎pentru că acești inși erau pur și simplu…
‎Erau monștri.
‎Erau aceiași oameni ‎pe care, cu câțiva ani înainte,
‎îi luai la biserică, cu care puteai să…
‎Îi lăsai să iasă cu soră-ta.
‎Te trezeai deodată…
‎Fie îi vedeai zăcând la pământ, ‎ciuruiți de gloanțe,
‎fie le stăteai în față, la birou,
‎pentru că tocmai… Omorâseră pe cineva.
‎David Rosario, de 14 ani, ‎un băiat cu dificultăți de învățare,
‎a fost ucis de un glonț în piept ‎în timp ce mergea cu bicicleta.
‎Poliția crede că băiatul a murit ‎în încăierarea unor traficanți rivali.
‎Au fost multe înmormântări.
‎Când treceai pe lângă pompele funebre
‎și vedeai tineretul afară, știai.
‎Era încă un cadavru pe răbojul drogurilor.
‎Am ținut multe slujbe pentru tineri.
‎Unele în biserică,
‎multe, în case funerare locale ‎din toată comunitatea.
‎Doare.
‎Și ai vrea să ai răspunsul potrivit ‎la momentul potrivit.
‎Dar adesea nu-l ai.
‎E tragic când o mamă îmi spune
‎că l-a dus pe fiul ei de nouă ani ‎la o înmormântare
‎și acesta i-a zis: „Nu mă-mbrăca cu cămașă ‎și cravată, ca pe prietenul nostru.
‎Vreau să fiu îmbrăcat ‎să mă recunoască prietenii.”
‎Un puști de nouă ani ‎planificându-și înmormântarea cu maică-sa,
‎mergând la înmormântarea ‎unui coleg de școală.
‎A fost, ‎pentru locuitorii acestor cartiere,
‎o perioadă îngrozitoare.
‎Mulți aveau legături trainice
‎cu locurile și cartierele în care stăteau.
‎Nu își permiteau pur și simplu să se mute.
‎Așa că trăiau cu stresul ‎vieții într-o zonă de război.
‎Se temeau să iasă din casele unde, cândva,
‎stăteau pe treptele din față, ‎omorându-și timpul bârfind.
‎N-o mai puteau face, ‎din cauza gloanțelor care zburau.
‎Te temi când ieși noaptea?
‎- Da. ‎- De ce?
‎Sunt mulți traficanți de crack. ‎Trag cu arma.
‎O să rămân în casă.
‎Nu vreau să mă împuște.
‎Nu merg noaptea pe străzile de-aici.
‎Când intru în casă, ‎îmi zăvorăsc ușa și rămân înăuntru.
‎Cetățenii imploră.
‎- Aș aprecia mult… ‎- Dacă s-ar face ceva.
‎Măcar să treacă pe-aici.
‎- Implorând… ‎- Mă stresează.
‎…după ajutor în cartierul lor.
‎Te uiți și vezi o tranzacție ‎pe care poliția se face că nu o vede.
‎Într-o zi, ies din tură.
‎Am 300 de fiole cu crack
‎și-apar mașinile de poliție în parc, ‎fix către mine.
‎Ia sacoșa. „Arată-mi ce e în ea.”
‎I-o dau și-mi zic: ‎„Fir-ar! Pușcăria mă mănâncă!”
‎Mă gândeam dacă s-o iau la sănătoasa, ‎că altfel sunt mort.
‎Iar tipul face…
‎Se uită-n sacoșă, gaborul. ‎Erau doi gabori.
‎Mi-o aruncă înapoi, ‎se uită la mine și zice:
‎„Zi-i șefului tău ‎că ți-am făcut o favoare.”
‎Dau fuga acasă la el. ‎Zic: „Băi, n-o să-ți vină să crezi!
‎M-au încolțit gaborii. Tot tacâmul.”
‎Iar el: „Ce spui acolo?
‎Frate, îi șpăguim. ‎Mișcă-ți fundul înapoi acolo!”
‎Zic: „Pe bune?”
‎El: „Treci înapoi la treabă. ‎Pierdem bani.”
‎Așa am aflat că șpăguia poliția.
‎Atâția bani se învârteau ‎încât i-au corupt aproape pe toți.
‎Au corupt întregul cartier ‎într-un fel sau altul.
‎O anchetă asupra poliției ‎din New York City
‎a expus o rețea de corupție ‎infiltrată adânc în rândurile ei.
‎Șapte ofițeri din Miami au fost judecați
‎pentru că au jefuit traficanți de cocaină
‎și au vândut chiar ei droguri.
‎Paisprezece ofițeri au fost învinuiți
‎că au extorcat traficanți de droguri, ‎furându-le marfa și revânzând-o.
‎În țară, 351 de polițiști au fost acuzați ‎de corupție legată de droguri.
‎Ce furați?
‎Bani, droguri, arme. Orice.
‎Țin minte că am băgat mâna într-o cutie ‎plină cu cocaină, am scos doi pumni,
‎i-am vârât în buzunar și am șters-o.
‎Nu e greu să iei bani și droguri ‎de la un traficant.
‎Stă la colț.
‎Are droguri. ‎Știe că înfundă pușcăria dacă vrei.
‎Deci, în loc să-l trimiți la pușcărie, ‎îi iei drogurile și banii.
‎V-ați temut vreodată ‎că v-ar putea denunța unul dintre colegi?
‎Niciodată.
‎De ce nu?
‎Datorită zidului albastru al tăcerii.
‎Nu ne turnăm între noi.
‎Știam că erau implicați.
‎Știam că primeau plăți pe față, uneori.
‎Știam că nu erau de încredere.
‎Știam că fac trafic pe șest.
‎Nu poți învinui oamenii de culoare ‎că nu au încredere în poliție.
‎CAPITOLUL 4 ‎VIRUSUL
‎- Câte vrei? ‎- Da, câte vrei?
‎Da, dă-mi una. Dă-mi una!
‎În Biblie, se vorbește ‎despre invazia lăcustelor
‎care s-au strâns pe tot grâul ‎și au nimicit toate recoltele.
‎- Ai 25? ‎- Cât?
‎Crackul ne-a distrus comunitatea.
‎Uite, 20 de dolari.
‎Crackul era ca un virus.
‎- De unde vine tot fumul? ‎- De parcă era ceva în aer.
‎Și eu am vândut crack.
‎A schimbat o întreagă cultură.
‎Ăsta e crack.
‎Stai puțin.
‎Da.
‎Cvartalele au fost decimate.
‎Acum, domnește gunoiul.
‎Arăta ca o scenă ‎dintr-un film de George Romero.
‎Noaptea morților vii.
‎Bine.
‎- Fiole… ‎- Câte vrei?
‎Consum crack.
‎Crackul mi-a schimbat personalitatea.
‎Ce vrea?
‎M-a făcut să nu-mi pese de oameni.
‎- Știu. ‎- Ai două la 20?
‎Câte vrei?
‎Mă vedeam afundându-mă în mocirlă, ‎dar nu voiam și nu puteam să mă opresc.
‎- Ce vrea? ‎- Ce-ți trebuie?
‎Am început să tot slăbesc.
‎Mi s-a subțiat talia. ‎Mi-a rămas mare cămașa.
‎- Câte vrei? ‎- Ai 25?
‎Unii încercam să ne ascundem la început,
‎dar, când s-a înrăutățit, ‎nu ne mai păsa de cine ne vede.
‎Ce-ți trebuie?
‎Ce faci, omule?
‎N-am dat de patru zile pe-acasă.
‎Nu dorm de patru zile. Am mâncat.
‎Am 43 de kilograme.
‎Ai copii?
‎Da. Am unul. De 11 ani.
‎Are 11 ani?
‎Băiat.
‎Unde e?
‎E cu maică-mea.
‎De când nu l-ai mai văzut?
‎De un an și jumătate.
‎Cum îl cheamă?
‎Angelo.
‎Ți-e dor de el?
‎Da.
‎Acel drog îi despărțea pe oameni ‎de ei înșiși.
‎Și, astfel, îi despărțea de familiile lor.
‎Și părea
‎că raza de acțiune a drogului, ca impact, ‎era mai mare asupra femeilor.
‎Am avut un fiu.
‎Avea cinci ani.
‎A fost ucis.
‎Mistuită fiind de durere și furie,
‎crackul m-a ajutat să evadez.
‎Când consumam crack,
‎simțeam liniștea.
‎Toate palavrele, ‎toată durerea, toată suferința,
‎toată jalea dispărea…
‎pe durata aceea.
‎Când am început să consum, lucram.
‎Tocmai o născusem pe prima mea fiică.
‎Aveam primul meu apartament ‎și tot tacâmul.
‎Veneam de la muncă, ‎mânca, o spălam, îi controlam temele.
‎„Du-te să faci baie.” Apoi ne culcam.
‎Așa ne duceam zilele ‎până am început să fumez crack.
‎Atât de rău am scăpat hățurile… ‎încât mi-am pierdut copiii.
‎A trebuit să-mi ia soră-mea copiii.
‎O adusesem pe lume pe a treia mea fiică. ‎Era nou-născută.
‎Și…
‎Nici nu mă cunoaște.
‎Atâtea femei care erau mame și mătuși ‎se dedau la orice pentru crack.
‎Odată ce începeau cu drogul acela, ‎nu mai erau stăpâne pe ele.
‎Când devii dependent, îți trebuie bani.
‎Un bărbat bate pe cineva.
‎Sau comite un jaf.
‎Sau comite o spargere.
‎Femeile nu puteau. Cel puțin, așa credeau.
‎Vedeai femei vânzând jucăriile ‎copiilor lor.
‎Le vedeai făcând lucruri de negândit,
‎pe care probabil că nu le-ar fi făcut
‎dacă nu erau sub influența crackului.
‎Trebuia să fac sex cu alți bărbați, ‎ca prostituată.
‎Drogurile-s de vină.
‎Nu ești stăpână pe tine.
‎Am văzut femei făcând sex ‎cu câte trei bărbați deodată,
‎cu câte patru sau cinci bărbați deodată.
‎Când n-aveai bani, te puteau duce ‎pe acoperiș să facă sex cu tine.
‎O puteai face în lift.
‎Oriunde voiau ei, o făceai,
‎căci voiai crackul.
‎În cvartalul meu aveam ‎o furgonetă abandonată.
‎Aveam o furgonetă. Unii dealeri veneau și…
‎Veneau femei și spuneau: ‎„Băi, ți-o sug pentru una.”
‎În funcție de cum arătau…
‎Dacă erau varză, nu te încurcai cu ele.
‎Dacă erau la început, le dădeai una,
‎făceai ce trebuie și te cărai. Era…
‎Femeile făceau asta.
‎Și eu m-am făcut vinovat odată de asta.
‎M-am gândit că era ca și cum…
‎Cineva trebuie s-o facă.
‎De ce n-aș profita chiar eu de asta?
‎Când pierzi o femeie ‎din cauza acestui drog…
‎pierzi o mamă, pierzi un cap de familie.
‎Când e distrusă femeia, ‎e distrusă comunitatea.
‎Mămico!
‎Nu-mi luați mămica, vă rog!
‎Mămico! Nu-mi luați mămica, vă rog!
‎De ce s-a răspândit în comunitatea noastră
‎o substanță atât de devastatoare?
‎Am auzit de războiul chimic…
‎iar ăsta era un fel de război chimic…
‎contra comunităților de culoare.
‎De unde s-a ivit?
‎Și, îndeosebi… de ce?
‎Urmăriți un buletin special NBC News.
‎CAPITOLUL 5 ‎SPUNE NU
‎De la Casa Albă, ‎președintele și doamna Ronald Reagan.
‎Un mesaj despre droguri.
‎Drogurile răpesc visul
‎din inima fiecărui copil ‎și îl înlocuiesc cu un coșmar.
‎Nancy s-a implicat intens ‎în lupta contra abuzului de droguri.
‎Nu demult,
‎niște copii m-au întrebat ‎ce să facă dacă li se oferă droguri.
‎Le-am răspuns: „Spuneți ‎«‎Nu».”
‎Suntem LA Lakers și ascultați-ne doară
‎Zi de zi drogurile omoară
‎Cocaina și crackul ‎Trebuie să dispară acu
‎Să învățăm cum e bine, spune nu!
‎Campania „Spune nu” a fost
‎fără precedent ca amploare și intensitate.
‎Întocmai! Spune nu crackului ‎ca să poți să trăiești.
‎Dacă e musai să mori pentru ceva…
‎nu ăsta-i motivul.
‎Crackul nu e o simplă greșeală.
‎Poate fi o greșeală mortală.
‎Campania contra crackului ‎a fost cea mai mare
‎campanie antidrog din istoria Americii.
‎- Nu-ți trebuie ‎- Spune nu
‎Spune nu drogurilor ‎Învinge-le
‎Ăsta e creierul.
‎Astea-s drogurile.
‎Ăsta e creierul drogat.
‎Întrebări?
‎Ce veți face când vi se vor oferi droguri?
‎Vom spune nu!
‎Nu v-aud! Mai tare!
‎Vom spune nu!
‎E minunat.
‎Zău așa…
‎Ăsta-i sloganul? „Spune nu drogurilor”?
‎Ce-ar fi să ajutăm ‎comunitățile urbane sărace
‎cu problemele unde nu trebuie ‎să spună nu drogurilor?
‎Pentru comunitatea noastră, ‎e doar politică.
‎Campania antidrog „Spune nu” ‎a lui Nancy Reagan…
‎A fost… A părut ipocrită din cale afară…
‎căci avea loc într-o epocă ‎în care guvernul SUA
‎trecea cu vederea ‎contrabanda cu cocaină în Statele Unite.
‎Primeam cocaina de la nicaraguani,
‎cea mai mare parte.
‎Erau și alte surse ‎de la care luam cocaină,
‎dar sursa principală erau nicaraguanii.
‎America Centrală era atunci frământată ‎de războaie civile violente,
‎în Guatemala, Honduras, ‎El Salvador și Nicaragua.
‎Statele Unite susținuseră ‎o dictatură în Nicaragua.
‎Guvernul a fost răsturnat ‎de mișcarea sandinistă în 1979.
‎Era în mare parte o bandă dezlânată ‎de stângiști și marxiști.
‎Dictatura sandinistă din Nicaragua,
‎cu sprijinul fățiș al Cubei și URSS-ului,
‎nu numai că își persecută poporul, ‎biserica și interzice presa liberă,
‎ci și înarmează și oferă baze ‎pentru teroriștii comuniști
‎care atacă țări învecinate.
‎Statele Unite au spus:
‎„Nu vom tolera marxiștii ‎în America Centrală”,
‎astfel încât au început să lucreze ‎cu bande de gherilă…
‎care le ajutau ‎să atace guvernul marxist din Nicaragua.
‎Erau forțele contras.
‎Erau hrănite, alimentate cu combustibil ‎și plătite de guvernul SUA.
‎Președintele Reagan ținea ‎conferințe de presă
‎și discursuri aproape zilnic.
‎Acei luptători pentru libertate sunt ‎în interiorul Nicaraguei astăzi
‎pentru că ne-am angajat față de ei.
‎Saluta forțele contras
‎ca fiind echivalentul moral ‎al părinților noștri fondatori.
‎Le vom tăia finanțarea acum ‎și îi vom lăsa fără apărare?
‎Dacă o facem, cine va mai avea încredere ‎în Statele Unite ale Americii?
‎Congresul nu vrea să susțină ‎un război civil în America Centrală.
‎Mă opun oricărei asistențe ‎pentru forțele contras.
‎Cred că poporul american nu dorește ‎un război mai mare.
‎Cred că poporul american vrea ‎să-i dea păcii o șansă.
‎E timpul
‎să stopăm politica acestei administrații ‎de susținere a forțelor contras.
‎A fost o politică născută din înșelăciune,
‎din minciuni și mușamalizări.
‎Înainte de a mai investi vreun ban ‎în America Centrală,
‎să ne ocupăm de viețuitorii acestei țări.
‎Așadar, Congresul afirmă că nu putem ‎susține contras cu bani federali.
‎Nu le putem cumpăra arme, uniforme,
‎muniție.
‎Atunci, administrația Reagan a început ‎să caute
‎surse de finanțare alternative.
‎Una dintre acele surse au fost profiturile ‎din vânzarea de armament către Iran.
‎STATELE UNITE ‎PROIECTILE - RACHETE
‎Am început să-i vindem proiectile ‎și rachete Iranului ilegal
‎și luând profitul ‎de 15, 30 de milioane de dolari,
‎care putea fi trecut pentru plata
‎a războiului ilegal al contras ‎pe care Congresul refuza să-l finanțeze.
‎Lucram cu piloți care transportau ajutoare ‎pentru forțele contras.
‎Autoritățile americane nu numai ‎că ignorau acest lucru,
‎ci și colaborau ‎cu orice indivizi reprobabili.
‎Lucram pentru Associated Press
‎la reportajul despre implicarea SUA ‎cu rebelii contras din Nicaragua,
‎tot auzeam aceste povești
‎și totul ținea de domeniul fantasticului ‎pentru mine.
‎ROBERT PARRY, BRIAN BARGER ‎AP
‎Aveam peste 36 de surse
‎care descriau un aspect sau altul ‎al traficului de cocaină
‎practicat de contras din Nicaragua.
‎John Kerry era proaspăt ales ‎în Senatul SUA
‎când am publicat reportajul
‎și și-a trimis niște membri ai cabinetului ‎să cerceteze problema.
‎Azi vom începe să relatăm
‎o parte din povestea implicării contras ‎în traficul de droguri.
‎După ce au fost descărcate armele, ‎a fost încărcat ceva în avion?
‎Da. Am încărcat circa 17 ranițe
‎și cinci sau șase…
‎cutii pătrate cu latura de 60 cm în avion.
‎Ce era în ranițe?
‎Coca. Cocaină.
‎Și în cutii?
‎Cocaină.
‎A fost un scandal de proporții uriașe.
‎Casa Albă implicată ‎în dirijarea în secret de arme
‎către un grup rebel din America Centrală…
‎STATELE UNITE
‎finanțat de vânzarea de proiectile ‎către Iran.
‎Cel puțin închizând ochii ‎la introducerea ilegală a cocainei în SUA
‎pentru a finanța acest război secret ‎și ilegal.
‎Era șablonul perfect ‎al traficului de stupefiante.
‎Când transportai arme în America Centrală,
‎puteai să descarci armele, ‎să pui în loc ranițe pline cu cocaină
‎și să le aduci în SUA.
‎Profitau contras.
‎Profitau traficanții.
‎Era un aranjament confortabil ‎și convenabil pentru toți,
‎mai puțin pentru poporul american.
‎Administrația Reagan fie a întors capul,
‎fie a știut, fie a colaborat ‎cu traficanții de stupefiante
‎în încercarea de a răsturna ‎guvernul sandinist.
‎Obiectivul nostru era ‎să învingem comunismul în America Centrală
‎și, dacă asta însemna că intrau droguri ‎și le consumau tinerii americani,
‎asta era calea de urmat.
‎Bias vine să deposedeze.
‎CAPITOLUL 6 ‎FEBRA MEDIATICĂ
‎Frumoasă mișcare a lui Lenny Bias! ‎Înscrie și…
‎Un punct de cotitură
‎a fost Len Bias, o vedetă de baschet ‎de la Universitatea Maryland.
‎Frumoasă prindere! Adrian Branch. ‎Frumoasă pasă înapoi la Bias!
‎Toți din Washington știam cine e Len Bias.
‎Lumea îl iubea. Era un om atrăgător ‎și dintr-o bucată.
‎Bias la linia de fund, ‎trece de Hale, întoarce!
‎- Vai! ‎- Fantastic! Ce aruncare!
‎Iar marele său rival la conferință ‎era în Carolina de Nord.
‎Și Michael Jordan marcându-l pe Len Bias.
‎Mare meci! Dublă! Odată și a reușit.
‎Doi dintre cei mai buni sportivi din țară,
‎Michael Jordan și Bias, unul lângă altul.
‎Bias l-a surclasat.
‎Visul lui era să joace pentru Celtics.
‎Boston Celtics îl alege
‎pe Len Bias de la Universitatea Maryland.
‎Și l-au preferat pe Len Bias.
‎Se întoarce la căminul ‎de la Universitatea Maryland și…
‎petrece cu prietenii lui.
‎Trimiteți urgent pe cineva!
‎Nu e de glumă.
‎Îi facem respirație gură la gură.
‎E vorba de Len Bias.
‎Trebuie să-l resuscitați.
‎Nu se poate să moară.
‎Trimiteți pe cineva!
‎O poveste de succes locală a luat ‎o întorsătură tragică azi-dimineață.
‎Len Bias, vedeta de baschet ‎a Universității Maryland,
‎pe cale să devină campion mondial ‎cu Boston Celtics,
‎a murit astăzi de infarct
‎la spitalul Leland ‎din comitatul Prince George.
‎Dacă poliția a fost șocată ‎să afle de moartea subită a lui Len Bias,
‎a fost la fel de șocată să afle ‎că la mijloc putea fi crackul.
‎Acum, poliția consideră cazul ca „suspect”
‎și nu face alte declarații publice.
‎În seara asta, ‎Jim Kaiserski, de la NBC, relatează
‎mesajul pe care-l aduce acasă ‎tragedia lui Len Bias:
‎cocaina ucide.
‎CONFORM POLIȚIEI, E POSIBIL CA BIAS ‎SĂ FI CONSUMAT „CRACK” ÎNAINTEA MORȚII
‎Când subiectul ajunge în media,
‎se presupune că Len Bias fumase crack…
‎PROBELE ARATĂ CĂ BIAS FUMASE ‎UN DROG ÎN FORMĂ PURĂ
‎…și că acesta îi provocase moartea.
‎Atunci devine un fel de imagine simbol ‎pentru crack
‎și dă naștere unei noi discuții naționale.
‎Media americană prinsese acum ‎subiectul „crack”.
‎Iar acum luase o altă direcție.
‎N-au spus doar că a fumat crack,
‎ci că atunci l-a fumat prima dată.
‎„Iată cât de puternic ‎și de periculos e acest drog”, au spus.
‎LA FUNERALIILE LUI BIAS
‎La funeraliile lui Len Bias, ‎Jesse Jackson spune:
‎„Drogurile au ucis mai mulți oameni de ‎culoare decât a spânzurat Ku Klux Klanul.”
‎UN DROG UCIDE DIN NOU
‎În săptămâna următoare, Don Rogers,
‎fundașul de la Cleveland Browns…
‎ROGERS, „DOZĂ LETALĂ”
‎…moare din cauza cocainei.
‎S-a făcut aluzie că a consumat crack.
‎Asta era discuția zilei.
‎„E epidemie! De tineri de culoare…
‎sportivi puternici, morți de la cocaină.”
‎În toată țara, nu auzeai decât: „Cocaină!”
‎Media o ia razna.
‎Problema crackului a devenit criză ‎și se întinde la nivel național.
‎Două cuvinte erau asociate cu crackul:
‎„epidemie” și „năpastă”.
‎„Epidemia drogurilor e periculoasă ‎ca orice terorist.
‎E gravă. E o epidemie și poate ucide.”
‎E doar o parte din ce s-a transmis ‎în Senat și în Cameră…
‎Îi foloseau ca sperietori.
‎Politicienii și media îi foloseau ‎ca să sperie lumea.
‎Și a mers.
‎Drogul e atât de puternic, ‎încât îți va goli buzunarele,
‎te va face să-ți vinzi ceasul și hainele…
‎Sau să-ți omori mama.
‎Dacă vreau să expun problema drogurilor,
‎trimit echipa de filmare ‎pe Martin Luther King Jr. Avenue
‎și arăt niște tineri de culoare
‎stând pe treptele de la intrare ‎sau în fața unui magazin.
‎„Asta e problema cu crackul! Iată-i!”
‎Ceea ce CBS a numit strada Crack
‎se întinde în toate municipiile ‎și orașele țării.
‎Bandele din Los Angeles au concesionat ‎afaceri cu crack în peste 25 de orașe.
‎Orașe improbabile ca Omaha, ‎Kansas City, Denver.
‎Chiar și York, Pennsylvania. ‎Temelia Americii profunde.
‎Media genera isteria aceasta despre crack ‎și impactul său,
‎cine îl consuma și unde.
‎Poliția din Kansas City, Missouri, caută ‎azi-dimineață
‎o femeie are și-a dat fiul în fașă ‎pe cocaină-crack de 20 de dolari.
‎Băiețelul a fost predat ‎lucrătorilor sociali.
‎Vedem stereotipuri ‎despre patologia femeilor de culoare
‎și a mamelor de culoare sărace
‎transpusă în contextul crackului.
‎Năpasta crackului înfățișează ‎o dimensiune nouă și înspăimântătoare,
‎daunele asupra copiilor ‎dependenților de crack.
‎Reportajul-anchetă al serii, ‎copiii cocainei.
‎Bebeluși născuți din mame cocainomane.
‎Mama ei era atât de drogată ‎în momentul nașterii,
‎încât nu și-a dat seama decât a doua zi ‎că născuse.
‎Întreaga poveste a copiilor cocainei ‎se baza pe o lucrare publicată
‎de un ins pe nume Ira Chasnoff, ‎un pediatru din Chicago.
‎Ira Chasnoff a sugerat
‎că existau daune extreme și unice ‎ale expunerii prenatale la cocaină.
‎Cercetările lui, ‎bazate pe circa 23 de copii,
‎nu puteau, nu ar fi trebuit să conducă
‎la iureșul alarmist ‎al relatărilor ce au urmat.
‎- Copiii… ‎- …cocainei…
‎Copiii crackului au ajuns ‎la vârsta școlară.
‎Au apărut relatări alarmiste
‎în publicații ca ‎The New York Times
‎sau „Copiii crackului” în ‎Time Magazine.
‎Erau titluri de genul:
‎„Copiii crackului: ‎cel mai mare pericol e însăși mama.”
‎Iar acele articole aveau poze ‎cu copii de culoare.
‎E greu de vorbit despre asta, ‎erau absurdități.
‎Astfel de lucruri erau prezentate ‎drept informații reale.
‎Au jucat un rol important ‎în ideea de „copii ai crackului”.
‎Firește, acum știm că era o minciună. ‎Acum știm asta.
‎Era o epidemie închipuită.
‎O sută de mii de copii ai crackului ‎se nasc în fiecare an.
‎Se pare că pot fi afectați pe viață.
‎O poveste cu potențial înspăimântător ‎când copiii ating vârsta școlară.
‎În doar câțiva ani, ‎acești copii pot constitui 60% din elevii
‎unor clase din zonele urbane sărace.
‎De fapt, doar la doi până la trei la sută ‎din copiii născuți în perioada aceasta
‎s-a descoperit cocaină în organism.
‎Adevărata problemă maternă
‎era legată mai mult ‎de abuzul de alcool și marijuana.
‎Dar asta i se vinde publicului american
‎și prezintă un nou nivel de criminalizare ‎în viața femeilor de culoare
‎din comunitățile vizate deja.
‎Tatăl copiilor mei m-a părăsit ‎și mă simțeam foarte singură și izolată.
‎În criza mea,
‎i-am mărturisit medicului că am o problemă ‎cu abuzul de substanțe.
‎Și mi-a predat cazul poliției.
‎În ciuda faptului că era complet sinceră ‎cu problema drogurilor
‎în speranța că personalul medical, ‎sistemul sanitar
‎îi vor acorda tratamentul ‎de care avea nevoie,
‎a fost arestată și învinuită ‎de abuz asupra copilului
‎și de drogarea unui minor,
‎de parcă ar fi fost traficantă de droguri.
‎„FEMEIA ARESTATĂ ‎PENTRU DROGAREA COPILULUI NENĂSCUT
‎Anul trecut, o femeie a fost condamnată ‎pentru administrarea de cocaină unui minor
‎prin cordonul ombilical.
‎Câteva alte state încearcă același lucru.
‎Credem că a fost prima dată ‎când un procuror
‎a învinuit o femeie ‎că i-a livrat droguri nou-născutului ei
‎în cele 60 de secunde ‎de după nașterea copilului,
‎cât timp mai era atașat ‎cordonul ombilical.
‎Nu au avut nicio probă directă
‎care să ateste ‎că a avut loc vreun transfer de ceva.
‎Deci, ce se pedepsea? ‎Care era infracțiunea?
‎Am născut doi copii sănătoși.
‎În ciuda mitului ‎și a dezinformării științifice.
‎Dar familia mea era dezbinată.
‎Iar copiii au ajuns în custodia unor rude ‎din afara statului.
‎A fost devastator.
‎Judecătoarea nu înțelegea dependența,
‎anume că nu avea de ales, ‎nu deținea controlul.
‎Trebuia ajutată. A cerut ajutor.
‎Nu a avut parte de ajutor. ‎Nu i-a fost oferit.
‎Nu exista atunci când îl cerea.
‎Cam tot atunci,
‎o asistentă albă, Shirley Brown,
‎de la Universitatea de Medicină ‎din Carolina de Sud
‎a început să-și testeze de droguri ‎pacienții de culoare.
‎Căuta în secret femei de culoare gravide ‎pentru proba consumului de cocaină.
‎Îmi spui cum faci rost de droguri? Prin…
‎Le cumperi? Le obții în schimbul sexului?
‎Ce e cu întrebările astea?
‎Pentru cine sunt răspunsurile?
‎Sunt pentru mine.
‎Le-a pus la dispoziția poliției,
‎a ajutat poliția să vină la patul femeilor
‎și să le scoată din pat,
‎fie că încă erau însărcinate, ‎fie la scurt timp după ce născuseră,
‎în timp ce încă sângerau ‎de la nașterea copiilor.
‎Era un efort concertat ‎de criminalizare a femeilor de culoare.
‎Puteai criminaliza o femeie de culoare
‎sau, practic, orice femeie,
‎spunând că le face rău copiilor. ‎Exact asta făceau atunci.
‎Sheryl! Deschide!
‎Ține-ți copilul departe de stradă.
‎O va călca mașina într-o zi.
‎Ai ceva pulbere? Ai ceva pietre? ‎Îți sug scula.
‎Ferește copilul de stradă!
‎Cultura populară a adoptat ideea
‎că principalul consumator de crack era ‎femeia de culoare patologică
‎care iubea mai mult crackul ‎decât pe propriii copii.
‎Și nu i-a dat nicio dimensiune ‎în relatarea poveștii în cauză.
‎Apărea din senin,
‎o ratată, fuma crack, își părăsea copiii.
‎Nu știm altceva despre ea.
‎Iat-o poveste despre o fată ‎Care hălăduia pe bulevard
‎Ar putea fi maică-ta ‎Dar nu te pune pe râs
‎Maică-ta fumează crack
‎Nu maică-mea
‎Maică-ta fumează crack
‎Mințiți, băieți
‎Fumătorii de crack erau denigrați…
‎dându-i țării impresia
‎că oamenii ăștia erau ‎scăpați de sub control
‎pentru că consumau această substanță.
‎„Oamenii ăștia nu merită ajutorul nostru ‎pentru că consumă substanța asta.
‎Pe oamenii ăștia îi putem ignora.”
‎De asta e atât de periculos.
‎Maică-ta fumează crack
‎Voi ați întrecut-o pe mama
‎Maică-ta fumează crack
‎Fiindcă-i o drogată
‎De cum spui că cineva consumă crack,
‎s-a încheiat discuția.
‎Nu discuți despre servicii pierdute.
‎Nu discuți despre o persoană ‎agresată sexual
‎care se tratează singură.
‎Nu trebuie să discuți despre nimic.
‎Te lepezi de ei.
‎Am convenit că de unii ‎dintre oamenii noștri merită să te lepezi.
‎Asta s-a întâmplat sub ochii noștri.
‎De când a apărut crackul pe străzi,
‎mii de locuitori din Bronx
‎cer poliției protecție sporită
‎și alungarea traficanților de droguri ‎din cartierele lor.
‎Jos drogurile! Sus speranța! Jos…
‎În Florida, cetățenii protestează ‎contra drogurilor
‎și în favoarea aplicării legii,
‎trimițând traficanților mesajul.
‎Jos drogurile!
‎Cei din comunitatea de culoare spun ‎că trebuie făcut ceva.
‎Crackul ucide!
‎La Miami, la cererea diferitelor grupări ‎religioase și civice,
‎poliția a adăugat patrule speciale ‎anti-crack pe motociclete.
‎- Vă bucurați să-i vedeți? ‎- Da. Da, mă bucur.
‎Cineva trebuie să facă ceva.
‎Băi, bișnițarule! Tu, n-auzi!
‎Negrii de-aici sunt cu ochii pe tine!
‎Băi, bișnițarule! Tu, n-auzi!
‎Oamenii erau speriați. ‎Nu știau ce să facă.
‎Când te înconjoară atâta violență,
‎atâta urâțenie…
‎Recurg la ceea ce cred ei ‎că va opri nebunia.
‎Dacă ar fi după mine, ‎aș lua niște cuști de circ,
‎i-aș închide pe traficanții de droguri ‎și i-aș expune în toate cartierele
‎ca să vadă copiii gunoaiele.
‎Asta sunt, gunoaie.
‎Îl aveam pe congresmenul din Harlem, ‎Charlie Rangel,
‎care i-a zis lui Reagan:
‎„Nu faceți destul ‎pentru comunitatea de culoare.
‎Nu vă pasă de noi.”
‎Ca să câștigi un război,
‎ai nevoie de resursele necesare, ‎iar resursele costă bani.
‎Nimeni nu se îndoiește
‎că poporul american e gata ‎să plătească pentru asta.
‎Închideți-i, luați-i de pe stradă.
‎Eram ferm convins pe atunci ‎de susținerea comunității.
‎Și pastorii…
‎le făceau viața un iad politicienilor.
‎„De ce v-am ales?” ‎„De ce nu sunt mai sigure străzile?”
‎Poți cumpăra crack, ‎dar nu și o sticlă de lapte.
‎Zic să le dea sentința pe viață.
‎Nu mai vrem crack!
‎Ne vrem clădirea înapoi!
‎Nu mai vrem droguri! Nu mai vrem crack!
‎Era așa o nebunie…
‎părinții implorau ‎să le fie închiși copiii…
‎pentru că erau pe stradă ‎făcând afaceri cu droguri.
‎Lumea să ia atitudine, ca noi.
‎Dacă nu vor droguri în cartier,
‎să ia atitudine.
‎Comunitatea crede că e greșit,
‎politicienii cred că e greșit, ‎și republicanii, și democrații.
‎Era un vis erotic pentru politicieni.
‎Sunt criminali abjecți și lacomi ‎care fac milioane.
‎Copiii noștri vor continua să fie expuși
‎la acel nou amestec oribil numit crack.
‎Cocaina era hobby-ul exclusiv ‎al bogaților.
‎Acum, poate fi cumpărată ‎cu banii de alocație.
‎Suntem în 1986.
‎Urmează alegeri.
‎Toți membrii Camerei Reprezentanților ‎vor să fie realeși.
‎Iar acum,
‎„Războiul împotriva drogurilor e o ocazie ‎să spun cât sunt de dur.”
‎Președintele Camerei este Tip O'Neill.
‎Acesta spune: ‎„Vreau o lege antidrog exhaustivă.”
‎O vrea adoptată în patru săptămâni,
‎pentru ca membrii să se laude în campanie ‎cu realizarea lor.
‎Cât de duri au fost.
‎Cum curmă ei din fașă această năpastă.
‎Dacă ar fi după mine,
‎i-aș lua pe toți traficanții de droguri, ‎aș lua Alcatrazul
‎și i-aș trimite acolo pe viață ‎fără dreptul la vizite.
‎Publicului îi este greu, în general, ‎să aprecieze
‎cât durează de la introducerea unei legi ‎până să fie adoptată
‎de Cameră și Senat ‎și semnată de președinte.
‎La Washington, poate dura ani în șir.
‎Dar Tip O'Neill o vrea gata ‎în patru săptămâni.
‎Prin urmare, în acest răstimp,
‎mai cu seamă săptămâna trecută, spune:
‎„Hai să redactăm minimumul obligatoriu și ‎să-i condamnăm pe traficanții de droguri.”
‎Am astăzi deosebita plăcere ‎de a semna o lege
‎care reflectă angajamentul total ‎al poporului american
‎și al guvernului său ‎de a combate răul drogurilor.
‎LEGEA ÎMPOTRIVA ABUZULUI DE DROGURI
‎A fost cea mai nedreaptă lege federală ‎scrisă vreodată.
‎Are un procent de pulbere de cocaină…
‎O sută de grame atrag o anumită sentință,
‎un gram de crack atrage aceeași sentință.
‎ZAHĂR
‎Dacă ați văzut un plic de zahăr ‎la restaurant, are un gram.
‎E o cantitate infimă.
‎Cinci astfel de cantități infime de crack ‎îți aduc un minimum de cinci ani,
‎până la 40 de ani ‎în baza legislației adoptate.
‎Cinci grame de crack, ‎500 de grame de pulbere de cocaină...
‎aceeași sentință.
‎Multă lume credea:
‎„Pasămite este așa din cauză că
‎Congresul consideră crackul de 100 de ori ‎mai periculos decât cocaina pulbere.”
‎Nu.
‎Era urmarea grabei ‎cu care am redactat legea.
‎Atât de repede încât nici nu cumpănim bine ‎la ce încercăm să realizăm.
‎A fost un fiasco.
‎A fost un fiasco pe toată linia.
‎Asta s-a întâmplat în 1986.
‎Legea îi viza pe „traficanți”.
‎În 1988, au extins legea
‎incluzându-i pe toți posesorii ‎de cocaină-crack.
‎Decizia din legea din 1988
‎de asociere a unei pedepse minime ‎obligatorii
‎cu posesia unei cantități mici ‎de cocaină-crack
‎făcea parte dintr-o schimbare mai mare ‎și decizia
‎oficialităților din administrația Reagan
‎de a-i criminaliza ‎pe consumatorii de droguri,
‎vizând anume ‎criminalizarea consumatorilor de crack.
‎Curentul de gândire la acea vreme era că…
‎crackul era folosit…
‎mai fățiș în comunitatea de culoare,
‎iar cocaina era un drog secret
‎pe care îl consuma clasa mijlocie ‎și nu făcea rău nimănui.
‎Nu agresau, nu ucideau, nu jefuiau.
‎Ideea era să te concentrezi ‎asupra celei mal lezate zone a societății…
‎Și a fost un exces. ‎E limpede că a fost un exces.
‎Nu exista nicio justificare.
‎Și cred că cea mai bună explicație…
‎e o propoziție pe care o auziți adesea:
‎„Părea o idee bună în acea epocă.”
‎CAPITOLUL 7 ‎S-AU SCHIMBAT REGULILE
‎Eu, George Herbert Walker Bush, ‎jur solemn…
‎„Că voi îndeplini loial funcția…”
‎În 1989,
‎sondajele arată că drogurile erau
‎problema numărul unu ‎care preocupa opinia publică.
‎Așadar, George H.W. Bush ‎devenise președinte
‎promițând să stăvilească epidemia ‎drogurilor cu care se confrunta țara.
‎Prieteni, avem treabă!
‎Sunt unii care nu se pot elibera ‎de jugul unei adicții sau alteia,
‎droguri, asistență socială, demoralizarea ‎care domnește în cartierele sărace.
‎Nu uitați, George H.W. Bush a fost ‎vicepreședintele lui Reagan.
‎Fusese la comanda operațiunilor antidrog
‎ale Casei Albe ‎în primii ani ai administrației Reagan.
‎Ca atare, avea toate motivele ‎să vrea să arate
‎că va fi mai dur decât toți ceilalți.
‎Sunt câteva zone clare
‎în care noi ca societate trebuie ‎să ne ridicăm uniți
‎și să ne exprimăm intoleranța.
‎Cea mai evidentă acum sunt drogurile.
‎Și sunt multe de făcut…
‎și de spus.
‎Dar vă dau cuvântul ‎că această nenorocire se va sfârși!
‎Atenția politică asupra drogurilor ‎și a crackului era în ascensiune.
‎Drogurile devin aproape antiteza ‎stilului de viață american.
‎Drogurile sunt inamicul ‎care trebuie distrus.
‎Lucram la Agenția Antidrog.
‎Mi s-a cerut să cumpăr droguri ‎din fața Casei Albe într-o zi.
‎L-am sunat pe unul dintre traficanții ‎de droguri cu care lucram.
‎Am zis: „Hai la Casa Albă.”
‎Și el: „Unde naiba e aia?”
‎A trebuit să-i spun cum se ajunge acolo.
‎Când a sosit, ‎ne-am așezat pe o bancă din parc.
‎Mi-a dat drogurile, i-am dat banii.
‎Se vedeau în fundal oamenii ‎intrând în Casa Albă.
‎Toți am conchis că cel mai mare risc ‎intern la adresa națiunii sunt drogurile.
‎Acesta a fost primul discurs ‎al președintelui Bush
‎la televiziunea națională.
‎Îmi amintesc că îl urmăream și…
‎președintele a avut…
‎o schemă la care nu se aștepta nimeni.
‎Aceasta…
‎Aceasta este cocaină-crack.
‎Confiscată acum câteva zile ‎de agenții antidrog
‎într-un parc situat vizavi de Casa Albă.
‎Țineți-vă bine, George Bush are în mână ‎drogurile cumpărate de mine, la televizor.
‎Era să pic din scaun.
‎Era nebunie curată. Nu-mi venea să cred.
‎Era o înscenare.
‎Arată inofensiv ca bomboanele.
‎Dar ne transformă orașele ‎în zone de război.
‎Era un caz de teatru politic.
‎Casa Albă manipula un tânăr real…
‎în scopuri politice pentru a marca ‎și a pune pe tapet o chestiune politică.
‎Dar regulile s-au schimbat.
‎Dacă vinzi droguri, vei fi prins.
‎Iar când vei fi prins, ‎vei fi deferit justiției.
‎Odată condamnat, vei executa sentința.
‎Casa Albă a admis că un moment dramatic
‎din discursul președintelui Bush ‎contra drogurilor
‎a rezultat dintr-o înscenare ‎a agenților antidrog.
‎S-a dus acolo ‎și a vândut droguri în fața Casei Albe.
‎La asta se rezumă totul.
‎Asta a fost fapta ‎pentru care a fost arestat.
‎Sper că e arestat. Nu știu.
‎Nu pot să-l compătimesc.
‎Așadar, adolescentul fără antecedente, ‎fără un istoric violent…
‎a ajuns să-și petreacă aproape un deceniu ‎din viață într-un penitenciar federal.
‎Încă o dovadă a faptului că orașele pierd ‎războiul împotriva drogurilor
‎este înmormântarea de astăzi ‎a unui polițist din New York.
‎Edward Byrne, de 22 de ani, a fost ‎împușcat mortal vineri dis-de-dimineață.
‎Subiectul Eddie Byrne a făcut furori.
‎E vorba de un polițist novice ‎asasinat de traficanți de droguri.
‎Pur și simplu stătea în mașină. ‎Și nu a făcut nimic.
‎Dacă fiul nostru, Eddie, stând ‎într-o mașină de poliție,
‎reprezentându-ne și apărându-ne…
‎MATTHEW BYRNE ‎TATĂ
‎…poate fi ucis…
‎de lichele…
‎nimeni nu e în siguranță.
‎Pățania lui Len Bias a atras atenția.
‎Poliția nu a făcut mare lucru.
‎Dar, după uciderea lui Edward Byrne ‎în Queens,
‎făceau: „Ați ucis un polițist de-ai noștri ‎din cauza asta?
‎Veți simți… Întreaga națiune va simți ‎ce înseamnă.”
‎Vă promit.
‎Crimele trebuie să înceteze și vor înceta.
‎Gata! Nu am nimic, frate!
‎Un omor a schimbat secțiile de poliție ‎din întreaga Americă.
‎Polițiștii au luat-o razna.
‎Au luat-o razna.
‎Au creat o nouă echipă specială ‎pe care au numit-o TNT.
‎Echipa TNT din sudul Manhattanului
‎a arestat consumatori de droguri ‎după ce au cumpărat crack în parc.
‎Luau cu arcanul orice polițiști găseau
‎și îi băgau în această unitate. ‎Toată ziua făceau arestări.
‎Poliția. Ești arestat.
‎Majoritatea consumatorilor de crack ‎erau albi,
‎dar mulți dintre cei implicați în trafic ‎erau de culoare.
‎Poliția viza îndeosebi
‎populațiile de culoare implicate ‎în această economie subterană.
‎Acțiuni intense ale poliției ‎împotriva crackului.
‎Făceau raiduri de amploare.
‎Cel mai mare raid antidrog ‎dintr-un cartier.
‎Când se năpustesc și te înhață,
‎dacă iau zece doze de crack de la unul ‎și tu nu ai niciuna,
‎le împart ‎și îi dau ăluia cinci și ție cinci.
‎Poliția!
‎Veneau în cartier răzbunători.
‎- Bine! ‎- Fața la pământ!
‎Târâș! Lasă-te pe mâini!
‎Din clipa aceea, s-a schimbat.
‎Te încătușau și te băgau la zdup.
‎Copiii erau opriți pe stradă, ‎percheziționați.
‎Puteau fi zvârliți în mașina poliției.
‎Ținuți în detenție trei, patru zile
‎până să afle cineva unde erau.
‎Ziceau: „Vinzi droguri, ‎mergi la pușcărie.”
‎Cincisprezece, 20, 30 de ani. Nu contează.
‎Mai ales dacă ești de culoare.
‎Cu poliția…
‎habar n-au ce naiba fac.
‎Nu pot deosebi grâul de neghină.
‎Arătați la fel. Vă purtați la fel.
‎Deci vă tratăm la fel.
‎M-au arestat pentru posesia ‎unei substanțe controlate.
‎Era vorba de crack.
‎Îmi amintesc că m-au tras de picior ‎la trei dimineața
‎și m-au trezit să mă îmbrac ‎ca să mă trimită la penitenciar.
‎Eu și alte 70 de femei,
‎puse într-o sală mare, despuiate la piele.
‎Ni s-au uitat ‎la fiecare părticică de corp.
‎Ne-au legat una de alta cu un lanț lung ‎și ne-au urcat în autobuz.
‎Dis-de-dimineață.
‎Ne-au dus într-un loc ‎pe care nu l-am mai văzut.
‎Nu știam unde mergeam.
‎Pe drum, m-am gândit la străbuni.
‎M-am întrebat: „Ce progres am făcut?”
‎ÎNVESTIREA PREȘEDINTELUI BILL CLINTON
‎Doamnelor și domnilor,
‎președintele Statelor Unite ale Americii,
‎William Jefferson Clinton.
‎Bush a jucat un rol important ‎în pregătirea terenului,
‎dar Clinton trebuie să fie chiar mai dur…
‎căci asta-i treaba.
‎Trebuie să fim mai duri.
‎CAPITOLUL 8 ‎MAI DUR
‎Vom avea mijloacele prin care să spunem ‎că pedeapsa va fi mai sigură.
‎SEPTEMBRIE 1994
‎Vom scoate pe stradă 100.000 de polițiști, ‎o creștere de 20%.
‎Duceți-vă! Hai!
‎Războiul cu drogurile a făcut ‎din polițiști soldați.
‎Nu mișcați! Stați pe loc! Nu mișcați!
‎Congresul alocă zeci de milioane de dolari
‎pentru elicoptere ‎și militarizarea forțelor de poliție.
‎Se face restructurarea poliției
‎trecându-se de la polițiștii de cartier ‎la unități de elită finanțate
‎care primesc resurse și puteri speciale.
‎Începem să vedem ‎un nou nivel de investiții
‎în țintirea ‎comunităților de culoare sărace…
‎cu pază și supraveghere,
‎cu sentințe mai draconice și mai punitive.
‎Soția și copiii mei sunt înăuntru.
‎Doamne!
‎Bugetul federal antidrog e ‎de până la 12 miliarde de dolari.
‎E de șase ori mai mare ‎față de ce inițiase Reagan
‎și tot crește.
‎Când semnez această lege penală,
‎facem împreună un pas mare
‎spre realinierea legislației țării noastre
‎cu valorile poporului nostru.
‎LEGEA CONTROLULUI CRIMINALITĂȚII
‎Legea penală din 1994 prevede ‎polițiști noi pe străzi
‎nu doar în metropole ‎ca New York și Chicago,
‎ci și în orașe mici ca Indiana și Flint ‎și Stockton, California.
‎Zeci de milioane de dolari intră ‎în extinderea sistemului penitenciar.
‎Atunci începem să vedem explozia
‎populației penitenciarelor din SUA.
‎Ratele încarcerării cresc ‎în timpul lui Clinton.
‎Dar apoi…
‎cam în același timp, în '94, ‎lumea începe să se îngrijoreze
‎că oamenii care erau arestați pentru crack
‎erau aproape toți de culoare.
‎Două treimi din consumatori erau albi.
‎Dar, între adoptarea Legii din 1988 ‎împotriva abuzului de droguri
‎și a Legii penale din 1994 a lui Clinton,
‎nicio persoană albă nu a fost condamnată
‎pentru vreo infracțiune federală ‎legată de crack în Los Angeles.
‎PROCURORUL FEDERAL NEAGĂ ‎CĂ RASA ESTE UN FACTOR.
‎PRIZONIERI DE CULOARE ‎PENTRU INFRACȚIUNI LEGATE DE DROGURI
‎CREȘTERE DE 707%
‎Comunitatea afro-americană e scandalizată
‎de încarcerările în masă
‎și de pagubele ‎provocate de economia crackului.
‎Furia s-a îndreptat mai cu seamă ‎asupra CIA…
‎și a rolului acesteia ‎în crearea crizei crackului.
‎Nu are nicio importanță.
‎Fie că au livrat chiar ei ‎kilogramul de drog,
‎fie că au întors capul ‎când l-a livrat altcineva,
‎sunt deopotrivă de vinovați.
‎Am să fac pe cineva să plătească ‎pentru ce le-au făcut
‎comunității și neamului meu.
‎Cred că CIA e implicată.
‎CIA e implicată ‎în toate mizeriile petrecute
‎în ultimii 20 sau 30 de ani.
‎Noi vă atragem atenția!
‎Epidemia de crack a afectat ‎nivelul sărăciei
‎și al siguranței comunităților.
‎Sănătatea oamenilor a fost afectată.
‎Au fost curmate sau schimbate vieți.
‎Oamenii și-au pierdut libertatea.
‎Nu eu aduc droguri în țară.
‎Oameni sus-puși
‎- ...fac asta. ‎- Precis!
‎Prin urmare, e ușor de înțeles
‎de ce o comunitate ‎afectată atât de disproporționat
‎ar fi dezgustată și oripilată
‎de orice aluzie ‎privitoare la implicarea guvernului SUA
‎în apariția drogurilor în sânul ei.
‎Los Angeles a fost epicentrul ‎epidemiei de crack din anii 1980 și 1990.
‎Furia din Los Angeles se revarsă ‎în restul țării
‎și LA devine centrul, ‎epicentrul organizării.
‎Organizare care îl obligă în cele din urmă ‎pe șeful CIA, John Deutch,
‎să vină la Los Angeles pentru a ține ‎un discurs la un liceu din Watts.
‎Directorul CIA a fost azi la Los Angeles,
‎încercând să nege rapoarte ‎potrivit cărora CIA, în trecut,
‎a pus la cale răspândirea cocainei-crack ‎în zonele urbane sărace ale Americii.
‎CIA ȘI TRAFICUL DE DROGURI
‎E momentul în care comunitatea ‎îi cere socoteală CIA-ului.
‎În Baldwin Village, unde trăiesc, ‎nu există slujbe pentru copii.
‎Și copiii noștri sunt ‎bunuri de larg consum.
‎Trec pe rând prin închisori.
‎Se întorc pe stradă
‎și sunt marcați și tarați ‎pentru tot restul vieții.
‎Suntem obosiți, răniți și furioși.
‎Oferiți-ne o explicație!
‎Dv, președintele și tot alaiul ar trebui ‎să fiți deranjați…
‎și să spuneți: ‎„Cum a ajuns acest cancer aici?
‎Cum s-a întâmplat?”
‎Știm toți ‎că guvernul SUA și CIA au sprijinit
‎forțele contras pentru răsturnarea
‎guvernului sandinist din Nicaragua ‎la mijlocului anilor '80.
‎Se spune că CIA a ajutat forțele contras ‎să strângă bani pentru arme
‎introducând cocaina-crack în California.
‎E o acuză consternantă.
‎Una care nu poate rămâne fără răspuns.
‎I-am cerut inspectorului general al CIA ‎să desfășoare o anchetă completă.
‎Mi se pare evident faptul
‎că în sala aceasta domnesc durerea, mânia
‎și mai ales neîncrederea.
‎Cum să ne simțim în largul nostru ‎cu o anchetă
‎condusă de cineva din solda guvernului
‎privind fărădelegile CIA-ului?
‎E o inepție, amice!
‎O clipă!
‎Inspectorul general al CIA a prezentat ‎un raport amplu.
‎Acesta chiar a conținut ‎o serie de revelații noi
‎privind măsura în care CIA a întors capul,
‎a știut sau a colaborat ‎cu traficanții de droguri
‎în încercarea ‎de a răsturna guvernul sandinist.
‎Administrația Reagan se preocupa mai puțin ‎de intrarea cocainei în țară
‎decât de declararea ‎unui război paramilitar ilegal
‎împotriva unei țărișoare ‎din America Centrală
‎care practic nu reprezenta o amenințare
‎față de securitatea SUA.
‎Drogurile, desigur, chiar reprezintă ‎o amenințare.
‎Dacă lupți cu drogurile…
‎nu te războiești cu cei ‎care le furnizează?
‎Sau lupți doar cu victimele ‎războiului contra drogurilor?
‎Era ipocrizie curată.
‎Și… din păcate… ‎nu i-am acordat atenția cuvenită.
‎Au murit oameni. ‎Au fost distruse comunități.
‎Nimeni nu a ridicat un deget.
‎Am lăsat comunitățile de culoare ‎să fie devastate.
‎Am fost condamnată la închisoare ‎de șase ori.
‎Te-ai fi gândit că cineva ar fi spus…
‎că nu ai o problemă cu legea…
‎ci cu alcoolul sau cu drogurile.
‎Și că poți fi ajutat.
‎Dar nu s-a oferit nimeni să mă ajute.
‎Citesc ziarele de azi…
‎și văd cum se pune problema ‎consumului de opiacee…
‎din perspectiva sănătății.
‎Nu a infracționalității.
‎De 21 de ani nu mai consum.
‎Nu meritam o investiție în tratament?
‎Îmi pare rău.
‎De vreo…
‎douăzeci și ceva de ani…
‎sufăr de sindrom posttraumatic.
‎A început când am fost împușcată.
‎Și, din când în când, ‎e posibil să am un episod bipolar.
‎Schimbări de dispoziție.
‎Sufăr de anxietate.
‎Sunt lucruri cărora trebuie să le fac față
‎din cauza alegerilor mele.
‎Mda.
‎Am fost împușcat în 1988.
‎De cinci ori.
‎Am fost închis trei ani.
‎M-au condamnat ‎pentru posesie de arme și droguri.
‎Efectiv m-am pierdut.
‎Am multe regrete…
‎pentru rolul pe care l-am jucat ‎în era crackului.
‎Am pierdut mulți prieteni.
‎Mulți. Aproape pe toți.
‎Mi-am pierdut slujba.
‎Mi-am pierdut casa.
‎M-a făcut să pierd totul. Totul. Și…
‎Am ajuns în punctul ‎în care nu îmi mai păsa.
‎Mai ales după ce am rugat-o pe soră-mea ‎să-mi ia fetele.
‎M-a schimbat din omul care eram…
‎în cel care sunt acum.
‎Doamne…
‎Trebuie să mă gândesc la verii mei.
‎La prietenii…
‎care au ajuns în sistem
‎înainte de 18 ani…
‎din cauza lucrului pe care-l numim crack.
‎Există un proverb.
‎M-am întors în fostul meu cartier ‎și am strigat: „Unde-mi sunt prietenii?”
‎S-a întors un ecou și a spus:
‎„Unde-mi sunt prietenii?”
‎Războiul cu drogurile a costat SUA ‎aproape un bilion de dolari
‎și populația din penitenciare a explodat
‎de la circa 300.000 în 1980 ‎la peste două milioane în prezent.
‎Subtitrarea: Andrei Albu