Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Доброго раночку!
Це «Радіо Ельф». Сьогодні найнапруженіший день року.
За вікном приємні мінус 32 градуси й сильний снігопад.
Приємної роботи, хо-хо-хо!
ЗЕМЛЯ
Почати виробництво!
Альберте!
-Класна тачка. -Взяв її у Зубної Феї.
Вона раз на тиждень брала монети з банку.
Сто двадцять оленячих сил, автомат.
-Сидіння з підігрівом. -І зимова гума.
СВЯТОМУ МИКОЛАЮ
А це маленький Чарлі Чаплін, якому подарували котелок.
Через кілька років він став відомим актором.
А це Альфред Нобель, який отримав сірники,
а за кілька десятиліть винайшов
динаміт.
-Знаєш, як звуть дружину Миколая? -Мері Крісмас.
Міг би сказати, що не знаєш.
-Дітки! -Альберте!
-Ким хочеш стати, коли виростеш? -Я? Найкращим у світі ельфом!
Як ти.
Не Миколаєм?
Я цього не розумію.
Літати з подарунками, а ще в тебе ніхто не вірить.
Можливо.
Повідаю вам секрет. Я теж не хочу бути Миколаєм.
-Знаєш чому? -Ні.
-А ви знаєте? -Ні!
Ви колись говорили з його дружиною?
Кому футболку з Альбертом?
ТАТРИ
До Віфлеєму прийшли пастухи
-Не зависоко? -Можна й нижче.
Не співай — у тебе слуху немає.
-Немає? -Звичайно.
Пьотрику! Ти що робиш?
Ей!
Тихіше! Колядники мають співати,
а не гарчати, як дикі звірі.
-Ти теж був колись малим. -Казю!
Давиде! Йди до мене. Заколядуй дідусеві.
Не можу, ми женемося за оленем! ТАто хоче нас зупинити.
За яким оленем?
Він невидимий. Чарівний.
Ось так?
Не знаю, доню, як воно буде у Варшаві.
Мамо, лише здається, що це далеко.
Але Давид тут такий щасливий.
Так, але йому треба розвиватися.
А там хороші школи, культура.
А тут один кінотеатр, в який квитки не купиш.
Але ж тут так гарно.
Свіже повітря. Що ще потрібно?
Найближчі опера й філармонія в Кракові.
-Може, він нарешті подорослішає. -Йому лише десять.
Я не про Давида.
Я ельф Тосіро Вакабаясі.
Пані та панове, цьогоріч, як і минулого року,
вп'яте поспіль, працівником року стає
ельф Альберт!
Як ті це робиш?
Звідки в тобі стільки різдвяного духу?
Хочу щиро подякувати всім своїм фанам
і людям на Землі.
Думка про те, що ви мене любите, дає мені безмежну силу.
Вибач, Альберте.
Тупо вийшло, але люди не дивляться наш канал.
Ні?
Мені їх шкода. Я так скажу: це не останнє моє слово!
Хай тобі щастить.
Ну як тобі?
Не все, що ти сказав, правда.
Все завдяки тобі.
Я хотів бути скромним.
Ніхто тебе не любить так, як ти.
Не треба заздрити.
Я щодня думаю про людей.
«Шалені пригоди команди Святого Миколая».
-Серйозно? -Чудова книжка.
Цікава, з малюнками.
Я всю прочитав. Тобі теж слід.
Пьотрику, але ж він уцю маячню вірить.
Через тебе над ним діти сміятимуться.
Це не маячня.
І не через мене, а через Миколая. Я лише загортаю подарунки.
Ти ще свій не бачила.
Вже боюся.
І не дарма.
Можна мені хоч раз поганий подарунок, як іншим жінкам?
Не знаю, соковитискач,
чоловічі шкарпетки…
Магія Різдва не дозволяє мені це.
-А це дозволяє? -Так.
Нью-Йорк засипало снігом.
Обережно над Карибськими островами. Можливий ураган.
У Європі цього року снігу немає через глобальне потепління,
окрім гірських хребтів, Мазурії та району Сувалок.
Атмосферний тиск нормальний.
Віра в різдвяну магію серед дітей до десяти років стабільна.
Але дух лише на рівні 90%.
Що це в тебе за приладдя таке?
Швейцарське було кращим.
Увага!
Годі дзвеніти, це набридає.
-Босе. -Цей. І цей. Цей.
-Не рухайтеся. -Що таке?
Ай! Ти що робиш?
Чорний волос. Ніхто не має це бачити.
Я ж невидимий, хто побачить?
Так.
-Хо-хо, босе. -Хо-хо!
Ходову перевірили, оленей заправили біопаливом.
Комета скаржиться на лупу, Рудольф на нові підкови.
Треба їх розходити. Ще щось?
Альберт…
-Миколайчику! -Нічого.
Миколайчику!
Зажди, коханий! Ти забув другу вечерю.
-На їжу не буде часу! -Поїж.
Селера, брокколі на пару.
І без фаст-фуду! З твоїм-то холестерином.
-Альберте, слідкуй! -Слухаюсь!
Бережи себе.
Всі бережіть.
Мої ельфи!
-Хо-хо! -Хо-хо!
Все, полетіли.
Веселих свят!
Вітаю, дівчата.
Касю, тобі я бажаю
поладнати з Мачеком.
Знаю, ти сердишся, але ж він бик. Природу не надуриш.
Дідусю, а звірі сьогодні говоритимуть людськими голосами?
Звичайно, як і завжди.
Після опівнічної меси я знову поговорю з Касею.
-Що вона каже? -Те ж, що й кожного року.
Що їй треба переїхати у велике місто, до опери.
Дуже смішно.
Кася таку маячню не верзе.
Їй тут подобається.
Правда, Касю?
Ходіть, бабуся каже, що вареники стигнуть.
-Йдемо. -Чудово.
А тобі чого побажати, доню?
Не знаю. Щоб Пьотрзагубив цю шапку.
Тату, як думаєш, Миколай вже приніс подарунки?
Сто відсотків даю.
Чекай. Чуєш?
Дзвоники.
Бачиш невидимі сани Миколая?
І правда невидимі.
Дивися, попереду Рудольф, за ним Грім.
Комета.
А в санях Миколай.
Не бачу, хто їх поганяє. Якійсь ельф?
Ельф Альберт!
Так, Альберт!
Веселих свят!
Хо-хо!
Святі олені, ти що робиш?
Люди ж нас не бачать.
-Чого ж тоді махають? -Ну…
Розминають руки, бо вони заніміли.
Їдьмо!
До Віфлеєму прийшли пастухи,
Радо грають на лірі для немовляти Ісуса.
Славлять його небеса.
Хай мир панує на Землі.
Славлять його небеса.
Хай мир панує на Землі.
Браво!
Молодці, діти!
Сідаймо за стіл, діти.
Сідайте всі.
Ні!
-Це місце для заблуканого мандрівника. -Так.
Але він ніколи не приходить.
-Хтозна. -Давиде, ходи сюди.
Якщо чесно, цей стілець для мертвих.
-Що. Благаю. -Вони завжди приходять.
-Так. -Бачиш?
Там тітка Аурелія.
А в коридорі дядько Корнел.
-Я його бачив. -Корнел.
Я за ялинкою, як завжди,
стара пані Попєлак!
Пьотрику, годи казати таке дітям.
-Він не спить потім. -Ганно.
Я теж.
-Ти спиш. -Ганко.
Ей, люди!
Син божий народився
у Віфлеємі.
-Мечо! -Веселих свят!
Дякуємо.
-А от і заблуканий мандрівник. -Точно.
Сідай, Метку.
Ганко, Пьотрику, правду люди кажуть?
-Правда. -Так.
Вже на Богоявлення будемо на Вілянуві.
У Вілянуві.
Один старий ельф запропонував мені роботу у своїй компанії.
Від такого не відмовляються.
Мені таж запропонувалі роботу.
-Так! -Трохи сумно.
-Але мої вітання. -Дякуємо.
Наступне Різдво зустрінемо у Варшаві!
-Звичайно. -Аякже.
Звісно, але не знаю, чи помістимося ми всі.
Помістимося. Сідай, Мечо.
-Не можу. -Що?
-Мені ще в три доми завітати. -Мечо!
-Веселих свят. -Веселих свят. Дякуємо.
Давайте їсти! Починайте.
Одну хвилинку.
-Діти, хто добре себе поводив? -Я!
-Що ти там зробив? -Де?
Сам знаєш. В хатині в горах.
Я? Нічого.
Не роби так, Альберте. Ніколи!
Швидше, Рудольфе! Давай, Комето!
-Це тобі. -Звичайно.
Для Давида теж дещо є.
Ганко, де книга?
Ельф Альберт! Круто!
Супер!
Ти замінила подарунки?
Ні. Напевно, це Миколай.
-Дуже смішно. -Магія.
ВАРШАВА, РІК ПО ТОМУ
Соковитискач, як ти просила.
ДОРОГІЙ ГАННІ
Так, шефе.
Як там справи?
-Вареники готові? -Ну, ми…
Дуже добре.
Різдво — це дуже важливо, імпровізувати не можна.
Але є ще одна справа. Презентація розпочнеться рівно о 12.
Для вас це важливий шанс.
-Бувайте -Бува…
Кляті горобці!
Чорт!
Ти що робиш? Скільки тобі разів казати не чіпати телескоп?
Босе, чому не можна контактувати з людьми?
З людьми треба бути обережним. Вони непередбачувані.
Вони нас люблять! Ми даруємо подарунки, нам пишуть листи.
Ти колись зустрічав людей? Зі мною таке кілька разів було.
Неймовірно, що того, хто приносить подарунки,
можуть так жахливо обізвати.
Злодій! Людоньки, злодій! Швидше!
ПОЛІЦІЯ
Це небезпечні ситуації. Для людей, ясна річ.
Будинок оточено. Я тебе бачу, падлюко! Виходь негайно!
А для мене це розчарування.
Щоразу як перехожі бачили мене на даху,
я чув одне й те ж саме.
Там злодій! Ловіть його!
Визнаю, мить, коли кладеш під ялинку подарунки, особлива.
Але іноді ситуація кардинально змінюється.
Попався, негіднику!
Що ти робиш у покоях моєї доньки вночі?
Я тобі покажу!
Кажу тобі, магія дуже корисна.
Місце й час значення не мають.
Завжди одне й те ж.
Ловіть його!
Емілі мене розчарувала найбільше.
З Різдвом, маленька Емілі!
-Боже мій. -Вона здавалася таким милим дитям.
Я розумію, що пройшло кілька років.
Вісімдесят років!
Значить, ні…
Але ж вазою?
А мене люди люблять.
-Тебе? -Всі мені так махали.
Всі? Лише двоє. І вони не махали тебе. Вони тебе не бачили.
Сани невидимі. Я тобі багато разів казав.
-Он як? -Так.
А чого ж вони дивилися й махали?
Якби не бачили, то не махали б.
Мені набридли балачки!
Здавалося б, найрозумніший ельф, а такий дурний іноді.
Йди в ліжко. Вже майже Різдво.
Завтра багато роботи.
Добраніч.
Хо-хо, шефе.
Синку, що таке?
У Варшаві навіть снігу немає.
Слухай, коли я була твого віку,
я лише мріяла про такий дім, як цей.
Про таку вітальню. Я мусила
пасти овець,
баранів,
доїти корів,
рубати дрова для вогню.
А до школи я йшла п'ять кілометрів.
Навіть взимку, так. А автобусів не було.
Тобі тут не подобається?
Дещо подобається.
Наприклад?
Тут опера поряд.
З цими розмовами я,
здається, не сказав, що що замовив тобі костюм короля для вистави.
-Знаєш, у кого? -Знаю.
Ось так.
У чарівного кравця.
Найкращого королівського кравця в цій частині Всесвіту.
Він вдягав самого короля Матюша Першого.
-Це всім відомо. -Правда?
Супер.
Ще й як супер!
Ура!
Може, ти захворів?
Ні, мамо.
Дай чоло.
Поміряймо температуру… Ти геть здурів?
Потім тобі поміряємо.
Хо-хо, Альберте.
Як справи?
Ніяк.
Не схоже. Чого ти такий кислий?
Бо я ельф. Такі вже ми.
Ервіне, нащо ми все це робимо?
-Я не розумію питання. -Я теж.
Виявляється, і Миколай не розуміє.
Він говорить про якісь різдвяні чари,
А сам просто бігає з мішком і не відчуває святковій дух.
У тебе лише 62%.
Мабуть, зламався.
Життя моє зламалося.
Звідки взяти дух?
Що значить, звідки?
Ми любимо людей.
Тому даруємо їм подарунки, вони люблять нас,
так утворюються різдвяні чари, які дають нам…
Як люді можуть мене любити, якщо вони не бачать мене?
Я з ранку до ночі працюю.
Що? Ми цілий рік нічого не робимо, працюємо один день — на Різдво.
В цьому й проблема! Саме в цей день.
Навіть якщо цілий рік не працюєш, у тебе має бути вихідний.
Ось для чого чснує Різдво. Щоб нічого не робити.
Різдво — це вихідний.
Ходімо на борщ із варениками.
Поговоримо про старих ельфів.
То ходімо до мене,
замовимо вареники з капустою, подивиомся «Один удома».
Не хочу. Я їду.
Але… Зараз?
Куди.
Здоров'я підлатати, відчути справжнє Різдво.
Але… Куди ж ти підеш?
Боже мій. Туди, де мені всі махають.
Посунься.
Міхалю, м'яч!
Новенький, лови!
Тюхтій.
Шефе.
Що стаке?
Що сталося?
Кажи вже.
Це щодо Альберта.
Що з ним?
Він утік.
Не те щоб утік, вирішів взяти вихідний на Різдво.
Не те щоб взяв вихідний, просто він…
Пішов до людей?
ПРОДАЖ РІЗДВЯНИХ ЯЛИНОК
Що?
Привітик!
Хо-хо! Бачу, ти мене впізнаєш.
Ти схожий на ельфа Альберта.
Вгадав. Можеш називати мене просто Альбертом.
Ходімо.
-Покажи тут усе. -Даруйте!
Я?
Вантажівка.
Так. Звичайнісінька вантажівка. Гарна.
У 2015-му це була бомба. Люди ладні були за неї вбити когось.
А де ж моя вантажівка?
Ось вона. Подарунок від фірми.
Ну що, різвяні обійми?
Звісно.
Всього найкращого! З Різдвом!
Чому ти мовчиш?
Можете мене вщипнути, пане?
Звичайно. Ми ж домовилися, що говоритимемо на «ти».
Так.
Ай!
Добе вщипнув?
Боляче трохи.
Мій перший щипок. Схоже, це мій природний талант.
У нього були проблеми з духом. Таке буває.
Чому ж він про це зі мною не поговорив?
І що б ти йому сказав?
Ти права.
Чим більше подарунків роздаси, тим вище дух.
Так воно й працює.
-Нісенітниця. -Перепрошую.
Альберт молодий, він хоче побачити світ.
Хіба ти не розумієш?
Серед людей ми втрачаємо невидимість.
То й що?
Щоб позбутися живота, займися спортом.
Годі заїдати стрес солодощами. Ти боїшся, що тебе побачать.
-Це не через живіт, а через… -Любий, я знаю, через що це.
Люди нас бояться.
Ні, Миколаю.
Це ти їх боїшся. Ти крадешся вночі, наче злодій.
Це традиція.
Так, пробиратися в будинки, наче злодій.
Це нерозумно й непрактично. Я й не кажу, що не безпечно.
Замість снігу — дощ.
Ти скучив за мною?
Дуже. Увесь рік про тебе думав.
Так я це й уявляв.
Тобі треба зустрітися з моїм татом. Він тебе обожнює.
Знаю, ви мені минулого року махали.
-Ти бачив? -Аякже.
Мені всі махають.
Але тебе й твого тата я пам'ятаю, бо…
Чому? Чому ти мене пам'ятаєш?
Бо в мене хороша пам'ять.
Знаєш, Миколай думає, що сани невидимі.
Але ти все одно нас бачив.
Тато показав.
Він бачить те, що інші не бачать.
Відчуває чари своїм носом і лівим вухом.
І серцем. Серце теж важливе.
Кмітливий у тебе тато. Він мені подобається.
Мама теж інколи бачить те, що інші не бачать.
Жартуєш! А оленей вона бачить?
Ні, вона інше бачить.
Що чашка не дуже чиста, або…
Ей, ти! Стій!
-Хо-хо! -Біжімо!
-Де моя вантажівка? -А що?
Я залюбки з ним поганяюся. Лови!
Ей! Потримай.
Стій!
Давай, лови!
Зараз зловлю!
Доганяй!
Зараз я тобі покажу!
Оп!
Боже правий.
Загартовуватися корисно. Веселих свят!
Я щасливий, коли люди щасливі.
Коли мене люблять, мій дух міцнішає.
Але без вантажівки він не зможе працювати.
Це ж добре. На Різдво не працюють.
Скажи це моїм батькам. Вони постійно працюють.
Даруй.
Це тато.
Вітаю, Ваша Високосте.
Поштовий голуб щойно приніс звістку,
що костюм готовий.
Дякую, тату.
Мене хвилює, що ти сам.
Я не сам. Зі мною ельф Альберт.
Це мій улюблений ельф.
Передавай йому привіт.
З ним тобі нудно не буде.
-Потім усе розкажеш, добре? -Так, тату.
-Бувай. -Бувай.
Добрий чоловік. Любить мене, хоч ми й не знайомі?
Це він показав мені сани в небі.
-Правда? -І сказав, що ти погоняєш оленей.
Я теж тебе бачив, але він бачить краще, бо відчуває магію.
-Лівим вухом. -Саме так.
-Ну? -Вони розважаються.
-Його ще ніхто не угрів вазою? -Миколаю, таке лише з тобою стається.
Бо лише я бачів людей.
-Він не видав себе? -Тут чимсь смердить.
Не смердить тут. Я питаю, він не видав, хто він.
Він перетворив на іграшку вантажівку, черевики, скутер.
Він здурів?
Ельфи такі нудні й передбачувані. А з тобою ми можемо заприятелювати.
-Правда? -Якщо ти не проти, звісно.
З радістю!
Минулого року, коли я тобі махав, а потім отримав фігурку…
-Бачив? -Так.
Я люблю власні фігурки, але не знаю…
Вона класна!
Я б за неї всі свої іграшки віддав.
Я навіть для неї будинок побудував.
-Хочеш іще одну? -Так.
Дивися. Бум!
Версія XXL.
Що? Не подобається?
Божечки. Мамина ялинка.
Не подобається?
Подобається, вона класна.
Просто «класна»?
Я хотів сказати суперова.
Фантастична.
Але однієї достатньо.
Це ти його навчив.
Я?
-Хто казав, що люди обожнюють подарунки? -Хіба ні?
Знаєш, скільки мені листів надсилають?
-Лише з Китаю… -Ти хоч на один відповів?
«Дорога людино, як справи? Приїзди, дружина зробить пиріг.»
Яка дружина?
-У тебе їх багато? -Ну…
О ні! Ти хочеш сюди запросити людей?
Чому б ні? Думаєш, подарунок усе вирішує?
Даси малому смартфон — і готово?
Альберт теж так думає. Ти даєш поганий приклад.
Що так смердить?
-Олень? -Олень.
Точно олень.
Давиде.
Ми друзі.
Ясна річ!
Не соромся.
Якщо хочеш, я всю квартиру заб'ю фігурками.
Цього досить, правда.
-Ти мені не довіряєш. -Довіряю!
Ти найкращий ельф з усіх, яких я бачив.
Мені не потрібен телевізор, щоб здійснювати бажання.
-Лише горіх чи мандарин. -У нас є мандарини.
-Чудово! -Багато мандаринів!
Зараз принесу.
Мандарини кращі, ніж диван.
-Привіт, мамо. -Привіт, любий. Як ти?
-Пречудово. -У тебе хороший настрій.
Так, у мене сьогодні було багато пригод.
-Добре себе почуваєш? -Так.
Мамо.
У тебе є бажання?
-Яке бажання? -Будь-яке.
-А чому ти питаєш? -Просто.
Що як я зустрів ельфа,
який перетворив ялинк у на…
-Що сталося з ялинкою? -Ні, нічого.
Серденько, будь ласка, не чіпай ялинку.
І прикраси теж. Вони недешеві.
-Так. -Вона може впасти на тебе.
Мені треба йти. Бувай, мамо.
Не міг втриматися — і ось.
-Барабани? -Ага.
-Із чого ти це зробив? -З горішка. Шкода, ти не бачив.
-З горішка? -Так.
Ти геній.
Це правда. Ти знав, що тато їх хотів?
Ти впевнений, що він…
Впевнений. Я подивився записи Миколая.
Останні бажання не знаю через закон про захист даних.
Ти точно не переплутав тата з кимсь іншим?
-Знову не довіряєш. -Довіряю.
-Добре. -Але боюся, мама…
Що вона?
Мамі доводилося доїти корів. І ходити п'ять кілометрів до школи.
Навіть взимку.
А тепер вона хоче, щоб тато подорослішав.
Твоя мама лише каже так, повір мені.
Це подарунок для неї.
Дякую.
А ти що б хотів?
Нічого.
Що, не хочеш подарунок?
Мені лише костюм для вистави потрібен.
Тато й чарівний кравець про це подбають.
Це найбільші проблеми в моїй роботі!
Чарівні кравці й онлайн-крамніці.
-Скільки? -Дай десятку.
Це костюм короля?
Ні!
-Ви що робите? Віддайте! -Знаєте що?
-Візьмісь костюм сніжинки. -Самі беріть сніжинку.
-Він універсальний. -Універсальний?
Віддайте, чорт забирай! Я його першим побачив.
Я вас прошу, я забув. Це для сина.
А ви думаєте, я собі хочу?
-Давайте поговоримо. -Ні.
-Я заплачу. -Скільки?
-А скільки хочете? -П'ятдесят.
Добре.
-Є лише сотня. -Влаштовує. Веселих свят.
Простак.
До Віфлеєму прийшли пастухи
Радо грають на лірі для немовляти Ісуса.
Славлять його небеса.
Хай мир панує на Землі.
Славлять його небеса.
Хай мир панує на Землі.
Йому вклоняються…
-Чому не співаєш? -Це моя перша колядка.
Ні, третя. Дві ти вже знаєш.
Точно.
Але вивчити ще багато треба. На Різдво ми співаємо увесь вечір.
Завдяки тобі я відчуваю…
як добре бути з кимсь близьким.
Годі тобі.
Серйозно, я тепер хочу бути близьким з багатьма людьми.
-Хочу багато друзів. -Класна ідея.
Точно! Я даватиму їм подарунки, а вони мене любитимуть.
Напевно.
Добре, малий.
Бувай.
І не забувай свого друга.
Коли думатимеш про мене, у мене міцнішає дух.
Я думатиму про тебе.
Передавай вітання батькам. Я пішов. Хо-хо!
Хо-хо-хо!
Ти геть не змінився!
-Вибачте… -Не вибачайся. Просто усміхнися.
Дай ущипну.
Що ви робите в мене вдома? Кабельне рекламуєте?
Ні, я спустився. Здивований? Що там?
-Не чіпай. Я тебе вперше бачу. -Не кажи, що не впізнаєш мене.
Минулого року в горах ти дивився на мне, а я на тебе.
Ні, пане. Я в щасливому шлюбі, ви помиляєтеся.
Ти на мене дивився. І помахав. Згадав?
Не пам'ятаю, щоб махав якомусь…
Послухай.
Не треба використовувати гумку, борода сповзає.
-Це приватна власність. Пішов геть. -Та розслабся ти.
Охолонь. Завтра Різдво.
Радість, магія. Ти подивися, яка краса!
Хлопче, облиш мене, бо охорону покличу.
Маленький ти жартівник. Веселих свят!
Тату, вгадай, кого я зустрів. Ельфа Альберта!
Хто це був?
Ельф Альберт! Я ж кажу.
Ти впустив незнайомця?
Давидику, я ж багато разів казав. Ми домовилися.
Але ж ти казав, якщо прийде олень чи гном, можна…
Але ж то був не олень і не гном.
То був незнайомець. В костюмі ельфа з крамниці.
Це міг бути злодій або ще хтось гірший.
Але то був ельф, я ж казав.
Що казав?
Що я був із Альбертом!
Ти казав передавати йому привіт.
Він начарував тобі барабани.
Що?
Що це таке?
Я ж намагаюся пояснити.
Я зустрів ельфа і він начарував тобі…
Ні. Просте питаня — проста відповідь.
Скажи, що тут роблять ці барабани.
Ти завжди казав, що хочеш їх.
-Я так казав? Коли? -Ну…
Не знаю, коли. У Миколая все записано.
А звідки цей клоун?
З коробки.
Галинко, покажи золоті сережки, які я тобі купив.
Хо-хо! Привіт.
Не зараз. Ми фотографуємося.
Я з вами. Класна куртка, Галинко.
-Ти його знаєш? -Вперше бачу.
-Звідки він знає твоє ім'я? -Гадки не маю.
-Ти звідки мою дружину знаєш? -Я приходив із Миколаєм до вас.
Ти обіцяла, що з Миколаєм все скінчено!
-Це правда! Він лише раз приходив. -І завтра прийде.
-Покидьок! -Що ти робиш?
Правда відкрилася!
-Я все знаю! Я тобі покажу! -Розслабся.
Як ти можеш не знати Альберта?
-Ти ж махав йому минулого року. -Я?
Так, ти показав у небі сани святого Миколая, а поаняв їх…
Так, Давиде.
Ми обоє знервовані. А це зайве.
Давай заспокоїмося. Розкажи з самого початку.
Звідки ти знаєш того хлопця.
Ми його побачили в небі.
Точніше, ти його побачив.
А сьогодні він упав з неба і його переїхала вантажівка.
Але він встиг перетворити її на іграшку.
Але водія це розлютило. А ще…
Де ялинка?
Хо-хо-хо!
-Барбара? -Юстино! Сто років не бачилися.
-Подзвони. -У мене номера немає.
Чекай.
Хо-хо! Чекай. Можеш дати свій номер?
-Нащо? -Ну, могли б встановити контакт.
Стати ближчими, відчути магію свята.
В моїй країні люблять традиційні контакти, але можна…
Що я сказав?
Ти купив барабани? Хіба в нас немає на що гроші витратити?
Я тобі вдесяте й востаннє кажу: я їх не купував.
-Прийшов якійсь… -Ельф Альберт.
Давиде.
Очевидно, він забрав ялинку і лишив барабани.
Ельф Альберт? Я ж чудово знаю, що ти хотів баратани.
Тату, ти правда хотів?
-Не хотів. -Навіщо брешеш?
Два роки тому…
Два роки тому я казав, що на пенсії, можливо…
Ясно. Добре. Вирішив уже на пенсію вийти?
Я з усім можу змиритися.
Але зав'язуй з брехнею й скажи правду.
-Скільки вони коштували? -Не знаю.
-Стільки, що ти продав ялинку? -Я не продавав, правда.
Це ельф зробив! Він перетворив ялинку на фігурку,
а горішок — на барабани. Бо ельфи повинні…
-Бо так тобі тато сказав. -Не казав я!
Казав!
Що ельфам треба дати предмет,
який вони можуть перетворити на щось інше.
Я не знаю, що сталося.
Біля дверей я бачив якогось дивного юнака…
Який ніс ялинку.
Ні!
Але він її забрав. І що, він її в кишеню поклав?
Тату, то, мабуть, була бездонна кишеня.
ТАто казав, що в країні святого Миколая…
Мені вже набридли татові казочки.
-Мама права. -Не треба мені лестити.
Краще скажи правду. І зніми цю дурнувату бороду.
Пастухи, нумо до стайні — Диво ви побачите там.
Божий син у яслах
Бідолашний.
Спасіння людству несе.
Співайте, янголи й пастухи!
Люди, ну ж бо!
Святий вечір наближається!
Ельф Альберт завітав з чарівної країни.
Я вам подарунків привіз. Що, не любите подарунки?
-Мамо! -Не дивися, сонечко.
Хочеш ляльку, яка говорить?
Чи електросамокат? А ти? Всі ви?
Ваш квиток.
Міреку, простішого пояснення немає.
Підборіддя в мене є з народження, як у всіх.
-Але проблема в тому… -Тату!
Хтось приклеїв до нього бороду.
Тату!
Волосся. Чого ви не розумієте?
Давайте ще раз. Просте питання.
Як думаєте, можна розчинником відділити бороду від підборіддя?
Але ж це…
Розчесати її?
Знаєш… Ідіот.
Це справжня борода. Вона виросла.
Синку, ну подумай трохи.
Як вона могла вирости? Знаєш, скільки борода росте?
І чому вона сива, якщо волосся в мене не сиве?
Але Зубна Фея…
Її не існує. Ти достатньо дорослий, щоб це знати.
І святого Миколая, і ельфів?
Ні, вибач.
То як ти міг бачити Миколаєві сани?
Я їх не бачив.
-Але ти казав… -Я це вигадав.
Здуріти можна.
Давиде, мені потрібна твоя допомога. Підійди.
Я заплющу очі,
порахую до трьох, а ти щосили потягнеш за бороду.
Добре.
-Але якщо це зробив ельф… -Немає часу на балачки, Давиде.
На «три». Готовий? Один, два, три!
-Ти голову мені відірвати хочеш? -Навіщо брешеш?
-Ти бачив сани. -Пьотрику!
Я тут!
Що?
Ти купив макарони?
В торбі. Чотири пачки.
Невже? Я бачу лише шоколадки. Повна торба. Усі в формі ельфів.
Мені за тебе хвилюватися?
Може, хтось мою торбу взяв?
-Скільки пальців? -Чотири?
Це питання?
Злодій забрав ще й костюм Давида?
Що не так із костюмом?
Добре.
Що? вона повісила на холодильник замок?
Так, щоб я не їв різдвяну їжу завчасно.
А потім скаже: «Їж, Стефане. Щоб не пропало.
Я тобі готувала.»
І так щороку.
Якщо не помреш від голоду, тебе нудитиме від переїдання.
Чому ти не проводиш Різдво так, як хочеш?
-Як я хочу? -Так.
Ти жартуєш?
Знаєш, що б я робив на свята?
Ні. Лише в Миколая є доступ до людських бажань.
У Миколая?
Та ні.
Якби Миколай існував,
я б тут не сидів. Я був би на човні.
На малесенькому човні, для однієї людини. Без родини.
Ловив би рибу самий.
Пив би собі пиво
і насолоджувався тишею.
Цього ти бажаєш?
Саме цього.
Стефане!
Даруйте, пане. Ви не бачили…
Алло, Сефане, де ти?
-Кохана… -Застряг в туалеті?
Ні, гірше. Значно гірше!
-Ти ж мав мене тут чекати. -Вже веслую назад!
-Як успіхи? -Допоможете?
Хороший човен.
Дякую.
-Виміняєте на неї свою куртку? -Ти збожеволів?
Човен на куртку!
Бери.
-Ти впевнений? -Як ніколи.
Пане!
Куди він подівся?
Скільки?
Сорок. І знижується.
Він геть розум втратив.
Альберте, не роби цього. Це погана ідея.
Він хоче подарувати комусь машину.
Краще, ніж праска.
Що це означає? Ти ж хотіла праску.
Я сказала про це раз, 134 роки тому. І відтоді постійно її отримую.
Треба було сказати.
Ти думав, мені треба 134 праски? Де мені їх складати?
Ми зараз маємо про це говорити?
-Що? Мені вона не треба! -Ти що надумав?
Ти хотів п'ятірку на квиток додому. Машиною буде швидше.
Боґуше, вріж йому.
Стій. А що як він лягавий? Дивися на його вуха.
Я не лягавий, я ельф.
Звідки ти її взяв?
Начаклував.
А чому не начаклував п'ятірку на квиток?
Бо не знаю грошової магії.
Чекай.
-Ей! Ти здурів? -Ти що?
Може, нам проїхатися на ній?
Дивіться! Куди він подівся?
Я ж казав йому врізати.
-Так, казав. -Що нам з нею робити?
Віддамо.
Церкві.
Треба ж. Наче справжній будинок дідуся й бабусі.
Я хочу вибачитися. Я розізлився, а не варто було.
Обіцяю, що більше цього не станеться. Але скажи правду.
Хто то був?
Ти вже дорослий. Думаю, пора тобі дещо дізнатися.
Святого Миколая немає. Ельфів теж.
То цього року Святвечора не буде?
Що? Ні? Чому ж йому не бути?
Святвечір без Миколая чи ельфів?
Не хвилюйся, ти подарунок отримаєш.
Різдво — це не про подарунки, ти сам казав.
Є ще одна неприємна новина.
Не знаю, як це сталося, але я помилився.
На завтрашню виставу я приніс тобі костюм кролика.
Чарівний кравець не помиляється.
Чарівного кравця не існує, Давиде. Я купив тобі костюм.
Чарівний кравець щороку шив мені найкращі костюми.
Ні. Ми з мамою робили костюми.
Але цього року в нас не було часу.
Не засиджуйся допізна.
Всюди мені оленем смердить.
Що ти робиш?
Опалення лагоджу.
Зараз?
Альберт зник, а ти в майстра граєшся? Тобі треба туди.
-Куди? -В людсьий світ.
Ти що, не бачиш, що я зайнятий?
Якщо не полагоджу, ми до смерті замерзнемо.
А що як ельф втратить дух?
Він перетвориться на іграшку, ставатиме дедалі меншим,
доки не зникне.
Я не можу розділитися.
Але…
Ну що? Негайно виправ це.
-Ненавиджу використовувати чари. -Вранці спускаємося в світ людей.
-Звідки ти знав? -Що?
Що я тепер наробив?
Люблю, коли ти прикидаєшся.
Що це?
-Мій почерк. -Ще б пак.
А як це відкрити?
Не знаю.
-А всередині мапа, так? -Яка мапа?
Тато завжди давав мені мапу, а я мала знайти скарб.
Матінко. Який скарб?
Піратський.
Не роби вигляд, наче не знаєш, що всередині.
Ганю, я тебе кохаю, але…
Там мапа!
Як її відкрити?
Скажи це знову.
-Що сказати? -Те, що сказав.
-Кажи. -Я сказав, що кохаю тебе, але…
Ти найкращий, найдивовижніший,
найчерівніший чоловік, якого я бачила в житті.
І я тебе дуже кохаю.
Я тут подумав, може знову почати приносити різочки?
Зараз це, можливо, спірна практика,
але раніше спрацьовувало.
Годі тобі, не можна дарувати різки.
Можна! Бачила б ти, що люди одне одному дарують.
Вони заслужілі різки.
Ти ж бачила, як вони до Альберта ставляться.
Альберт найсамозакоханіший з усіх ельфів, яких я знаю.
Відколи він став успішним, лише про себе й думає.
Він старається. Роздає подарунки…
А чому? Бо хоче, щоб його любили. Дух це не підіймає.
Ти стала знавцем духу?
Щоб ти знав, так і є. Щоб відчути дух, треба любити.
Кого? Людей? Ти ж знаєш, які вони.
Вони воюють, знищують природу.
Бачать Миколая — б'ють його вазою по голові.
Спи вже.
Як згадаю — руки тремтять.
Спи, завтра на нас чекає довга подорож.
Це було так по-дурному. Вибач.
Я розхвилювалася.
Ми забули, як мріяти, як розважатся, стали такими
нудними. І звичайними.
Я рада, що ти купив ті барабани.
Сосна, ялинка, парканчик.
Ти так детально все намалював.
Що ти там сховав?
Не знаю.
Давай завтра поїдемо в гори, до моїх батьків,
привітаємо з Різдвом.
У мене презентація, а в тебе нарада.
Безнадійно.
Ніхто не прийде на виставу Давида.
Нащо ми переїхали до Варшави?
Ти хотіла. Через роботу.
Робота. Ми й там працювали.
-Я ще не сплатив кредит. -Кредит? Нащо він нам?
Щоб переїхати до Варшави.
Дурня якась, правда?
Ти хотіла бути ближче до опери.
Пьотрику.
Що таке? Борода відростає?
Ні.
Ти був такий гарний з бородою.
Так?
Дякую.
Чудово. Лишилися корона й скіпетр.
Може, вуха обрізати?
Не треба.
Якщо не хочеш іти на виставу,
не біда. Я напишу записку.
Але я хочу піти.
Він хоче піти.
Наступного року теж буде вистава.
Але ж мій костюм зшив чарівний кравець.
ТакЙ Він ще для короля Матіуша шив одіж.
І ти виглядаєш просто неперевершено!
Ти винятковий і неповторний.
Мама тебе так кохає.
Подякуй таткові за прекрасний костюм.
Дякую, тату.
Без проблем. Можеш зачекати в машині?
Зараз прийду.
Вище вуха!
Я візьму.
-Хочеш, щоб з нього сміялися? -Головне, щоб він у це вірив.
-Ти ж знаєш дітей. -Пьотрику, все було так мило.
А ти такий буркотун.
-Може його й справді чарівний кравець шив. -Ага, син Миколая й Зубної Феї.
Бувай, татку.
Може, поїдеш зі мною на роботу?
Я зроблю твій улюблений гарячий шоколад зі збитими вершками.
Не треба. Чарівний кравець знав, що робить.
Синку, я цей костюм купив.
Немає чарівного кравця.
І ельфів немає.
І магії.
Не знаю, чому ти це кажеш, але я все одно тебе люблю.
І я тебе.
-Хай щастить. -Дякую.
Новенький! Ти свята переплутав.
Класні вуха. І я такі хочу.
Сміх та й годі!
Сміх та й кролик!
А костюма барана не було? Тобі б більше личило.
Для цього йому костюм не потрібен.
Діти, розійшлися! Годі! Зараз починаємо.
Готові?
Це твій костюм?
Ми ваші веселі гості. Ей, колядники!
Ми несемо вам добру звістку. Рознесіть її по всьому світу.
-Не хвилюйтеся, рознесемо. -Але як?
Йдуть три царі. Дивіться, он вони!
Ласкаво просимо, великі царі!
Вітаю! Чому у Вашої Високості такі великі вуха?
Щоб краще чути, мабуть. А хвіст? Мабуть…
Цей костюм пошив чарівний кравець!
Де він?
Я йому тричі казав, що презентація рівно о 12:00.
-Казав чи ні? -Казали.
-Його машина тут. -І? Доповідає не його машина.
-Може, йому треба було… -Що?
-Згаяти час нашого клієнта? -Сходити у вбиральню.
Я його звільню. Він вляпався.
Пане Космало!
Я дуже перепрошую, шефе.
Вчора мені на підборіддя якийсь хлопець щось намазав.
І від цього в мене росте борода.
Щось сильне, бо зголюється.
Тобто зголюється, а потім знову відростає.
Розумію, як це звучить. Подам заяву завтра.
-А цей хлопець… -Який?
-Ну, цей… -Так.
У нього щось було для голови?
Тобто для розуму?
Ні, від лисіння.
-Думаю… -Ясно.
Зголи її. Швидше. Після наради поговоримо.
Дякую за допомогу.
Пусте. Для цього й існують друзі.
Не думав, що повернешся.
Тебе багато хто любить і ти всім потрібен.
Не думаю. В моєму світі все геть інакше.
Я був ельфом року п'ять разів поспіль. Розумієш?
А вони там без тебе впораються?
Сумніваюся. Я правда тобі подобаюсь?
Дуже. Ти всім подобаєшся.
«Всі».
А що тобі дати, щоб ти любив мене більше, ніж вони?
Нічого, мабуть.
Так діла не буде.
Має ж щось бути. Не знаю…
Я просто хочу з тобою час проводити. Бути разом вже достатньо.
Дивний ти трохи.
Мама каже, що я не дивний, а особливий.
Миколаю, чого так довго? Ти на бал збираєшся?
-Кохана, знайди щось про цього Давида. -Я що по-твоєму роблю?
Давид Космала. Космала Давид.
-Є! -І?
Він написав, що бажає смерті сусідському псові.
Бачиш? Ось які люди.
А, стій, це не він.
«Космала Давид. Три пачки сигар.»
Сгар? Йому ж 11 років!
Ні, чекай. Девід Космала,
Нью-Джерсі, 64 роки. Що ти вдягнув?
Що? Це костюм.
-Я не можу піти туди як Миколай. -Чому це?
Щоб вазою по голові отримати?
Дай, я подивлюся.
Космала…
-Дивися. -Що він написав?
Все готове, шефе.
Хо-хо!
Фальшивка!
Дякую.
Дивися!
-Подобається? -Дуже.
Хо-хо-хо! Веселих свят!
-У нього 16%. -Дідько. Рушаймо!
Не кажи «дідько». Ти ж дружина Миколая.
Хіба не сантехніка?
Шефе, ви займаєтеся сантехнікою?
Дуже вміло займається.
-Завжди хотів бути сантехніком. -Правда?
Це моє хоббі. З часів винаходу труб.
Ходімо вже!
У тебе гарячка?
Ні, все добе.
Тобі зле?
Низький рівень різдвяного духу.
Чому?
Бо я хотів зустріти Різдво з тобою.
-Ти казав, що любиш мене, що скучив. -Я тебе люблю.
Якщо рівень духу падатиме, я поступово зникну.
Чекай, я щось вигадаю!
Може, нам тато допоможе?
Так, точно!
-Йому сподобалися барабани? -Так!
Дуже сподобалися.
Ти сказав, він відчуває магію,
але коли ми зустрілися, він не здавався щасливим.
Бо тато часто здається нещасливим.
Але він знає, як бути щасливим.
Чудово. Мені вже краще.
Твій тато — наша надія.
Шефе, приземлитися в центрі?
Ти збожеволів? Нас упізнають.
-Тоді де? -Спустимося через димар.
Ні, Миколаю. Я в димар не полізу. Це не обговорюється!
Кажу тобі, так найбезпечніше, повір.
Прошу, Миколаю!
Де він?
-Вистрибнув, здається. -Я сама помітила!
Сантехнік у димарі. Що зі світом?
Він мене з розуму зведе.
Так.
«Прокат Миколая». Слухаю.
Знаєте, що на завтра можна організувати?
Передзвоніть після Богоявлення.
Нащо так кричати?
Де культура? Хочете Миколая на Різдво? У нас нестача кадрів.
Ай!
А ти звідки взявся?
-Я… -Я бачу, не сліпа!
Вдягнувся, як сантехнік.
У нас Сятвечір, а не поливаний понеділок. Ім'я.
-Миколай. -Миколай. Де костюм?
Борода є. Капелюх?
-Ось. -Боже, хто тебе на роботу взяв?
-З тебе Миколая не зліпиш. -Хо-хо…
«Хо-хо» не допоможе. Взягай костюм Ірода.
-Але Ірод був меншим… -Даруй.
Даруйте. Це мій чоловік. Він сантехнік.
-Викликали його? -Ні.
-Тоді ми підемо. -Чекайте! А як же борода?
Ви колись бачили сантехніка без бороди?
Пішли, коханий.
Стійте!
Якби на тобі був костюм, на нас би так не дивилися.
Це борода компанії! Віддай!
-Чого вирячилися? Працюйте! -Добре.
Чудово. Він краде нашу ялинку, а ти запрошуєш його в дім?
-Зачекай. -Ні. Що «зачекай»?
Зачекай хвилинку.
Ганю, мене через ту бороду мало не звільнили.
-Знаю. -Це я перетворив ялинку.
Як перетворив?
На барабанну установку.
Альберт не винен.
І він не ельф.
-Годі брехати! -Хай скаже.
Як ти це зробив?
Я знайшов у інтернеті закляття
і воно спрацювало.
Але більше цього не буде, обіцяю.
Благаю, Давиде.
Немає ні ельфів, ні чарівних…
Зачекай. Панове. По-перше, що це за друг?
Йому нікуди було йти в Святвечір, він бідний і бездомний.
Тому він забрав ялинку?
Він її не забирав!
Я викинув її, а барабни вкрав.
Вкрав?
Звичайно. Я геть забув про мораль і вкрав їх з музичного магазину.
Це тебе друг намовив?
Ні, він не винен. Він про це нічого не знав.
І я намазав тата лосьйоном для росту бороди.
-Ти когось запросила? -Ні.
Слухай, то твій друг — ельф?
-Що? Мамо! -Мені можеш сказати.
Звичайний хлопчик. Сирота.
Їхня квартира згоріла. Він загубив ключі. В них немає світла.
Типовий самотній мандрівник,
для якого ми щороку лишаємо одне місце за столом.
-Привіт. -Привіт. Дивіться.
Ось що Давид зробив з миїм сином.
-Вуха йому витягнув. -Штовхнув.
Якби просто штовхнув, вуха б не виросли.
Мабуть, сильно тягнув.
Я це так не облишу.
Синці, подряпини — це нічого. Це ж хлопчаки.
Але витягувати вуха?
-Та-да! Подобається? -Тобі треба тікати.
Чому? Ти їм сказав, що я ельф із країни Миколая?
Я облажався, розумієш?
Можеш мені допомогти?
Тато хоче інші барабани?
Ні! Він пішов до поліції, а мама може повернутися щохвилини.
Там невисоко. В тебе вийде.
Ага. І куди я піду? Ти — мій єдиний друг.
Тебе всі люблять!
Ніхто не любить! Знаєш, які люди погані?
-То лети в країну Миколая. -Не можу. Духу не лишилося.
Але ж ти найкращий ельф!
Був найкращим. Ай!
Я дозволив собі зробити замальовку.
Один в один.
Але вуса більш горизонтальні, а борода більш округла.
-Добре. А з вухами… -Так.
Пропоную піти до…
-Який лікар лікує вуха? -Не знаю.
-Вухогорлоніс. -До вухогорлоноса.
Ні. По-перше, цей чоловік,
точніше, його син,
витягнув вуха мого Себека.
Ні, не мій син, а якийсь дивний юнак,
про якого я говорив, коли розказував про барабани.
Так чи інакше, я хотів би побачити висновок судового вухогорлоноса.
А тепер борода.
Дякую. Щодо бороди,
я хотів би побачити… Який лікар лікує бороди?
Я знаю. Дерматолог.
-Перукар. -Перукар. Барбер, точніше.
Але на вашому місці я б почекав,
поки борода знову відросте, бо наразі проблеми я не бачу.
Так! Бо я її зголив.
Але вона відросте. Завжди відростає.
І не повільно, а моментально.
Величезна! За мить.
Давиде!
Пьотрику.
Треба дійти до будинку бабусі й дідуся.
Не допоможе. Дух на нулі.
Не будь плаксою!
Ти побачиш справжнє Різдво.
Відчуття різдвяної магії поверне тобі дух.
Якби я міг начаклувати вертоліт
чи літак з вертикальним зльотом і посадкою.
-То начаклуй. -Не можу.
Треба викручуватся, як люди.
-Ходімо. -Куди?
За мною Зловимо попутку.
«Дорогі батьки, я маю допомогти ельфові Альберту.
Йдемо шукати справжнє Різдво. Не хвилюйтеся. Давид.»
Це я винен. Я йому наговорив ці дурнці.
Ти винен в тому, що не слухав його. Він розумний лопець. Якщо каже…
Ганю, ельфів не існує!
Добре, але треба показати, що ми йому довіряємо. А ти навіть не слухаєш.
Що не слухаю? Казочки про Миколая?
Він вірив у твої казочки.
Пьотрику.
Знову?
Я йому вірю.
Так, ясно.
Хо-хо.
Я сантехнік.
Вибачте за незручності, але ми шукаємо ельфа.
Точніше, нашого сина.
Він видає себе за ельфа, бо він теж сантехнік.
Два дні тому він поїхав до Варшави, і наскільки нам відомо…
Яка гарна борода. Прямо як
у сантехніка.
Сніжинки від мене шаленіли. Я вже не кажу про малих ельфів.
Я п'ять разів поспіль був ельфом року.
П'ять разів! А ти?
Альберте, не діставай пана. Вибачте мого друга.
Ти віриш у ельфів?
Дуже.
Я стільки добра людям зробив. Стільки добра!
-Зупинися тут! -Що таке?
Я допоміг йому! Змінив його життя! Стефане!
-Нам треба їхати! -Стій!
Стефане! Впізнаєш мене?
-Ні. -Стефане!
Стефане, зажди!
Зачекай!
Не бійся!
Стефане!
Ей! Стій!
Пане, чекайте!
Зупинися! Ей!
Отака подяка.
-Іншу попутку зловимо. -Ага.
Навіщо ти мені махав? Якби ти не махав…
Це все ти винен, ясно?
Альберт — це їхній син. Мабуть, вони втекли з Давидом.
-Це вам. -Дуже дякую.
Ми теж дуже хвилюємося. Ось.
Миколаю, дорогий, заспокойся.
У мого чоловіка був травматичний досвід…
Але я, мабуть, знаю, куди вони вирушили.
Куди?
До його дідуся й бабусі. Подумайте.
У листі він пише, що хоче справжнє Різдво.
Його найкращі святкування проходили з моїми батьками.
-Це далеко? -В горах.
Він співав колядки, ділився вафлями з тваринами.
А минулого року вони з моїм чоловіком бачили в небі сани Миколая.
Нічого ми не бачили, я ж тобі казав.
-Не зараз. -Я теж не бачив.
Бачиш? Він теж не бачив.
Не важливо. Нам треба туди. Але як?
Можна на сан… Не знаю.
На машині. Ми вас відвеземо.
Машина. Чудово. Хо-хо.
Майже приїхали.
Я більше не можу.
Борися. Люди не здаються.
Я не людина. І я змерз.
Подивися, що на мені!
Його чарівний кравець сшив?
Той, якого твій тато знає. Кузен Зубної Феї.
Добре. Влаштуємо свій Святвечір.
Чекай тут.
Зараз повернуся.
Скажіть,
Альберт — ельф?
Бо ваш чоловік на сантехніка не схожий.
Сантехніка — його улюблене хобі.
Але а професією…
-Він спецаліст… -Із різдвяної доставки.
Можна й так сказати.
Так, нелегка робота.
Раз на рік, а потім відпустка.
Якби ви знали, як це — коли чоловік цілий рік вдома.
Сантехніка — це порятунок.
Ви святий Миколай?
-Я? Ні. Чому ти питаєш? -Впізнаю бороду.
У нього теж борода.
Але він сантехнік.
Дай людям спокій.
Ні, все добре.
-Дякую. Веселих свят. -І вам також. Ходімо.
Веселих свят.
П'ятий, будь ласка.
Пане Миколаю!
Я тебе люблю.
Дякую.
-Іще щось? -Це все.
А ви часто
приходите сюди? На землю.
Разом…
Вперше з 86-го року.
До нашої ери.
Мій чоловік буває частіше. Але він боїться
через димарі, невидимі сани.
Він дуже чутливий.
Але я думала, що він любить усіх людей. Особливо дітей.
Так, він усіх любить. В цьому його проблема.
Без його любові не було б різдвяної магії.
Її джерело — його безмежна любов.
Ось моє питання.
Чи є якийсь розчин, який викликає такий раптовий ріст бороди?
Я рекомендую горобцевий крем.
-Це пташка. -Я знаю.
Ви кажете про послід?
Так, послід, ясна річ.
Я питаю для шефа, він лисіє.
Магії тут немає.
Ні, я не про магію.
-Ні? -Це до моєї дружини.
-Лише між нами, добре? -Звичайно.
Вона нещодавно почала вірити в Миколая.
Так.
Міг би й допомогти.
Як? Я безсилий.
Я не про чари.
Не можна все життя покладатися на чари.
Це надто просто.
Просто?
Я змерз.
Зараз зігрієшся.
Альберте, зберися.
Уяви що…
Хоча, ні.
-Стань навпроти. -Нащо?
Поділимося різдвяною вафлею.
Це ж шоколадка.
Неправда. Це різдвяна вафля.
Я бажаю тобі стати щасливим.
І здоровим, при грошах, щоб у коанні щастило.
І всього, що сам бажаєш.
Яке прекрасне Різдво.
Боже, скільки тут людей!
Ой, це ж тітка Аурелія.
А в коридорі я бачив дядька Корнела.
Я за ялинкою стоїть стара пані Попеляк.
Вони померли, але на різдво завжди з нами.
Ти правда мене любиш.
Їж. Далі буде короп і кутя.
І маковий десерт.
Потім співатимемо колядки.
Пам'ятаєш, я тебе вчив?
Маленьке, маленьке дитятко
Із долоньку.
А може, може
Іще менше.
Співайте й грайте для нього
Маленького.
Співайте й грайте для нього
Маленького.
Касю! Моя красуня повернулася!
Люба моя.
Кохана, вибач. Послухай.
Я таке пережив!
Я так втомився.
Даруйте, як звідси вийти?
Що? Охороно!
Можете мені допомогти?
Миколаю.
-Так. -Борода.
Бачу.
Вибач. Не забився?
Тримайся.
Це за тим пагорбом.
Справжня різдвяна вечеря.
Не якась шоколадка.
Тримайся.
Альберте!
Дідусю!
Онуку, ти тут що робиш?
Тату! Пьотрику, цп Давид!
-Так? -Давид!
-Дідусю! -Синку!
Давиде!
Він сам.
Я бачу.
Де ялинка? Де омела, вареники? Сіно під скатертиною?
Серденько, де ти був? Я так хвилювалася!
-Про що ти думав? -Не кричи на нього!
Я не кричу. Він через усю Польщу пройшов!
Давиде!
-Зажди! -Давиде!
Вечеря готова?
Де омела?
Давиде, любий!
Де вареники? Де сіно під скатертиною?
Де ялинка? Де омела?
-Немає. -Чому?
Давиде!
-Боже! -Давиде!
Давиде, любий, де Альберт?
Що тепер робитимемо?
-Веселих свят. -Хо-хо.
Ти такий маленький.
Усе буде добре.
Стоп. Як Альберт міг зникнути.
Просто так не зникають. Треба йти в поліцію.
Ти вже там був.
-А ти хочеш нічого не робити? -Просто заспокойся.
Альберт… Напевно, він знайдеться.
Цього року немає різдвяної вечері. Ми самі.
Рубати ялинку лише для старих шкода.
Мамо, годі.
Ні, дякуємо. Нам пора.
-Справи. -Справи? Зараз Святвечір.
Комусь же треба працювати.
Зробіть щось!
Тату, знайди омелу.
Бабусю, зроби вареники!
-Давиде. -Організуймо Різдво! Швидко!
Давиде, ти мало не… Зупинися!
Пьотрику, чекай.
Ти маєш йому довіритися.
Пане Миколай, пані Миколайова.
Не можна просто кинути Альберта.
Його вже немає.
Кого немає?
Ельфа.
Ти не бачиш, що це святий Миколай?
Що? Мамо, він сантехнік.
Просто його звуть Миколай. А ви… Пробачте, забув.
-Пані Миколайова. -Вона дружина сантехніка.
Так. Тяжка ялинка.
Альберте!
Я не хочу йти від тебе.
І я не хочу цього, але…
Інші діти теж чекають на подарунки.
Подарунки не такі важливі.
Ти мені помахаєш?
Хо-хо, Альберте!
Ти!
Миколаю.
Альберте! Де ти був?
То пан Альберт просто загубився.
-Я знав, що він повернеться. -Який він гарний!
Я теж можу собі такі вуха зробити.
Я всім вам хочу дуже подякувати.
У зв'язку з цим, є одна справа…
Але може й ні… Не знаю.
Миколаю, кажи вже.
Але я…
Не хотів я це казати, але моя дружина робить чудові чізкейки.
-Миколаю. -Я знаю, про що говорю.
То може ви б якосьусі разом
завітали до нас?
-Може, після свят. -Ми будемо вам раді.
-Мій чоловік надішле сани. -Так.
Що? Сани!
А де ви живете?
-Недалеко. -На Буковині?
Мовчи.
Живуть де живуть. Нащо питати?
-Цікаво. -Коханий.
Ти написав листа Миколаєві?
Ще в листопаді.
Я особисто доставлю твій подарунок.
Краще розкажи як до тебе повернувся дух.
Завдяки тобі.
Точніше, завдяки мені, але насправді…
-Хочу сказати… -Альберте, нам пора.
Пора.
-Веселих свят! -Веселих свят!
-Дякую. -Веселих свят.
Колись я тобі все про це розкажу.
Мені пора. Бувай.
-Хо-хо! -Хо-хо!
Хо-хо.
Ходіть вже! Треба все приготувати!
Добре.
Вони що, не лишаться?
Ні, їм треба летіти.
Треба їх підвезти.
Ні, хай свіжим повітрям подихають.
А що як вони знову загубляться?
Обережно, Пьотре!
Даруйте.
Їх там немає.
Звичайно, немає.
Агов.
-Ходімо, Ганю. -Добре.
Заходь, добре?
Можна востаннє?
Ні, досить вже.
-Але це подарунок для Гані. -Ні.
Давай.
Тепер можемо летіти?
І ще… Для Давида.
Він стільки для мене зробив, а я нічого йому не дав.
Дав. Уперед!
Не дав. Я його питав, а він казав, що в нього все є.
-Він вже отримав свій подарунок. -Так.
-Який подарунок? -Можна йому сказати?
У листі він написав,
що його найбільше бажання —
побачити ельфа.
Ну? Що ще? Летімо!
Боже.
Дуже смішно.
Так, 46 кроків уперед. Один, два, три, чотири.
Може, не варто туди йти?
-Батьки чекають. -Ну ж бо.
-Скільки? -Двадцять один.
Двадцять два, 23, 24…
Чудово!
Двадцять шість, 27…
Ганю, Давиде, хотів би я, щоб там був подарунок.
Але його там немає, бо я забув його у Варшаві.
Правда? А татко жартівник.
-Він купкує з нас. -Що?
Так, скільки? Тридцять? Тридцять один, 32, 33, 34, 35.
Три ялинки.
«Покрутитися й стрибнути».
Має бути тут.
Я дивився, тут нічого. Ходімо.
Ось!
«Дорогій Гані».
Це твій почерк.
Почерк може й мій, але… Так, мій.
Але як?
Соковитискач.
Так.
Ти найдивовижніший і найпрекрасніший. Я тебе люблю.
І Миколая люблю.
Ти найкращий,
найчарівніший татко на світі!
Соковитискач!
Де ви, негідники маленькі?
Єржи, ти що робиш?
-Годую горобців. -Ти геть збожеволів?
Вони ж усе засеруть.
Нехай серуть. Це ж Різдво, треба ділитися.
Я тебе кохаю.
Я теж тебе кохаю.
Суть у тому, що треба бути з кимсь близьким. Без цього Різдва не буде.
Ось і все. Подарунки не допоможуть.
Як ти повернув собі дух? Давид допоміг?
Я сам це зробив.
-Це нереально. -Це єдиний спосіб.
Я думав, хтось мені допоможе, роздавав подарунки — нічого.
Давид мене любив, але дух…
Треба було любити у відповідь.
Це можеш зробити лише ти сам.
І як ти це зробив?
Не знаю. Просто відчув.
Промайнула в мене така малесенька думка.
Коли я свм був малесеньким,
майже невидимим.
Остання думка.
Що я більше не побачу Давида.
Чи тебе, чи пані Миколайову.
Чи…
Не знаю, як я це зробив.
Але я вас усіх люблю.
-Тебе, Ервіна. -Я теж тебе люблю.
Давиде, любий.
Ти попросив Миколая прислати ельфа?
Я хотів, щоб він сотворив диво, щоб ми всі були разом.
Бо такій Святвечір…
Ні, у Варшаві теж було добре.
Тато дуже старався.
-Мама теж. -Так.
Але якщо ми не разом,
це не справжнє Різдво.
А тепер у мене є друг.
-Друг-ельф. -І не будь-хто, а Альберт.
Всюди добре, а вдома найкраще.
А дім там, де твоє серце.
Заспіваймо.
Прийшов час колядку
Нам разом заспівати.
Два пироги піднімаються під рушником, Наливаються смаком.
Два пухкі пироги.
Можемо поїсти макові зерна Зі ступки вночі.
Їсти всю ніч
Під ялинкою, Голови опустивши.
Чисті й брудні, Віслюк і бик.
Кіт примружив очі, Накрито на стіл.
Все кругом біле.
І омела сміється над столом.
Ми під нею цілуємось.
Треба випрати скатертину, Що плямами вкрилася,
Поки не стихнуть колядки. Різдво приходить і минає,
Приходить і минає.
Переклад субтитрів: Антон Мазур