Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZVÍŘATA MUSÍME DRŽET ZKRÁTKA A NEPOUŠTĚT SI JE K TĚLU.
A TAK SE JICH MÁLOKDY NA NĚCO PTÁME.
MOHLA BY NÁM TOTIŽ ODPOVĚDĚT A ROZBÍT NAŠE PŘEDSTAVY.
Porozumění
FREDERICK SOUND ALJAŠKA
Nejjednodušeji bych to popsala tak, že se snažím zahájit konverzaci.
Dám do oceánu reproduktor, pokusím se mluvit s velrybami a doufám, že mi odpoví.
Pokud to vyjde,
bude to první experiment,
kdy se nám podaří aktivně komunikovat s keporkaky.
Zatímco se Michelle snaží navázat kontakt s keporkaky,
další vědkyně rozšifrovává, na jakou vzdálenost keporkaci komunikují
napříč prostorem a časem.
UNIVERZITA V ST. ANDREWS SKOTSKO
Lidé studují zpěv keporkaků už asi 50 let.
A stále vlastně nikdo neví, proč zpívají.
Ptáci zpívají.
A jiné velryby také.
Ale zpěv keporkaků… je propracovanější.
Mají rytmus.
Pravidelně dýchají.
Rýmují a opakují.
Hodiny vzorců opakování v dalších vzorcích.
Nemají jasný začátek ani konec.
Myslím, že zpěv keporkaků představuje složitou komunikaci…
…a to v takovém měřítku, jaké nemá ekvivalent.
Až na nás.
Můj nevlastní otec byl klavíristou.
CORNELLOVA UNIVERZITA ITHACA, NEW YORK
Když se rozhodl mě naučit hrát na klavír…
…řekl mi, ať zahraju jeden tón a ať zavřu oči a poslouchám…
…dokud ten zvuk neutichne.
Chtěl, abych ten zvuk pochopila tím, že ho zažiju.
Na souši to je mnohem jednodušší.
Pak nastavíš časovač.
VÝROBNÍ DÍLNA BIOAKUSTIKY NA CORNELLOVĚ UNIVERZITĚ
To zařízení komunikuje s tou krabičkou?
Položení základů našemu oboru trvalo deset let,
abychom mohli vůbec začít vytvářet nahrávky, které těm velrybám přehrajeme.
- Dobrý. Funguje to. - Fajn.
No jo.
- Funguje to? - Jo. Skvěle.
- Super. Dobrý. - Tak jo.
- Zapnuto? - Jo.
Jo.
Jo, s tímhle bude problém.
To je to nahrané volání velryby.
To bylo přímo to, co budeme pouštět.
Nebo jedno z nich.
- Jo, musíme to trochu upravit. - Jo, mohli bychom snížit hlasitost.
Možná…
Je to zkreslený. Asi bude potřeba to upravit.
- To je ale přímo ta nahrávka. - Aha.
Jo. Je to z té nahrávky.
Ty nahrávky nejsou nijak upravené. Nic se s nimi nedělalo.
Už dobrý.
- Něco je špatně. - Jo, něco je špatně.
Budu se snažit velryby oklamat.
Měla bych to takhle přiznat.
Zkusím nějakého keporkaka přesvědčit,
že je ve vodě další velryba, co právě zpívá.
Dali jsme hlavy dohromady a na něco jsme narazili.
LABORATOŘ BIOAKUSTIKY
Experimenty s nahrávkami zahrnovaly v minulosti příšerné zvuky.
Funguje to takhle. Půlka sloky je opravdová píseň.
Při posledních pokusech to znělo jako keporkak, co se nadýchal helia.
A toto je vytvořené.
Nevěděli, proč jim žádná neodpověděla.
- Vyčistili jsme to. - Jo, není tam šum.
Tady to je na křivce.
Modrá barva je vstupní signál a červenou slyšíme teď.
- Červenou slyšíme teď. - Jo.
Takže vlastně pracujete jen se signálem.
Se spektrogramem žádné problémy nemáte?
Přišli bychom tím o ty cvakavé zvuky.
To je skvělý nápad.
Jediný problém vidím v tom, že většina jejich zvuků není tonální.
Používají amplitudovou modulaci.
Jsou to krátké zvuky. Většina z nich je…
Nejsou harmonické ani tonální.
To bylo super.
Fakt vám to jde.
Asi to bude hlavně o čistotě toho zvuku.
- Měli bychom to zkusit. - Jo.
Kdybyste poslouchali všechny velryby z celého světa najednou…
…většina z těch zvuků bude volání.
Někdy se vyskytují v sériích, které mění pořadí.
Někdy je to jedno po druhém.
KAPKA
Jsou ale krátké.
ŽUCHNUTÍ
A skoro nic o nich nevíme.
VRČENÍ
Jeden z druhů volání keporkaků…
TÝPÍ
…je myslím nejdůležitější.
Zvuk „hup“.
Máme za to, že tento druh volání vyluzují všechny.
Toto zvíře má potenciál k vytváření nekonečného množství volání.
Proč je tedy toto volání tak jedinečné?
Čím je tak speciální?
Nejlepší způsob, jak to začít zjišťovat, je,
že to velrybě přehrajeme a uvidíme, jak zareaguje.
Připravovala jsem se, abych na to odpověděla.
Za tohle bojuji už od 25 let, kdy jsem s tím začala.
Je to mým cílem od doby, kdy jsem si začala dělat doktorát.
Musím zajistit, že to bude vědecky bezchybné.
Jsme na úplném začátku porozumění, jak keporkaci vnímají svět.
A jak se keporkaci pomocí zvuku vnímají mezi sebou.
Michelle odcestuje na Aljašku,
kde bude testovat, zda keporkaci využívají volání „hup“,
aby se mezi sebou dorozumívali.
Máma oceán zbožňovala.
Vždycky se chtěla stát oceánografkou, ale to ještě ženy nesměly na palubu.
Takže se z ní stala zeměpiskyně.
Láska k oceánu jí ale zůstala a dozajista…
…to přenesla i na mě.
VÝZKUM MOŘSKÝCH SAVCŮ
Přesně. To je důležité.
Všímat si podivných a nezvyklých věcí. To je to nejlepší, co můžete udělat.
Toho si totiž hned všimnete, když bude něco na nějaké úrovni jinak.
To si pamatujte.
Vědci vždy měli za to, že velryby používají písně jen při páření.
Hezky se to opakuje.
Tady máme „housle“, „štěknutí“
a tady bude určitě „hup“.
To jsou tři dokonalé ukáz…
Když jsem ale poslouchala deset let nahrávek z jižního Pacifiku,
některé písně byly stejné,
a to v populacích stovky kilometrů od sebe.
Je důležité, že tady vidíme tu strukturu.
Máme tady velké písknutí a pak něco na nižší frekvenci.
A pak velké písknutí a něco na nižší frekvenci.
Je to jakási konstrukce.
Došlo mi, že to zpívání se nemusí týkat jen páření.
Do písní se dostávají malé změny.
Všichni zpěváci se tyto změny naučí a píseň se tak vyvine.
Je složitější.
Písně se pak dostávají ke vzdáleným populacím.
A neustálým opakováním se tento zvuk stane zvukem tisíců velryb.
Jde o projev kultury.
Z Austrálie se to nejprve šíří do Nové Kaledonie, 1 300 kilometrů daleko.
Všechny se tuto píseň naučí za pár měsíců.
Je naprosto neuvěřitelné, že se zvířata
mohou naučit něco tak dlouhého a složitého tak rychle.
Písně se šíří vždy ze západu na východ.
Celé moře velryb je tak spojeno kulturou.
Snažím se nakreslit mapu jižního Pacifiku, kde se sdílení písní objevuje.
Chci najít hranice.
Chci zjistit, kde tato kultura keporkaků končí.
Ellen se připravuje na cestu do Francouzské Polynésie.
Chce tam zjistit, zda místní velryby
zpívají tutéž píseň, kterou stopuje.
ELLENIN MANŽEL
- Bude to stačit? Ani náhodou. - Asi bude. Nacpi to tam.
Pojď, Zin. Copak to je?
Tady.
Co ty na to, Zin?
Dobrý, ne?
Práce v terénu bývá náročná,
protože jste daleko od lidí, které máte rádi.
Já myslel…
Párkrát jsem Matta přemluvila, aby jel do terénu se mnou.
Zjistili jsme, že mívá mořskou nemoc. Takže to nebylo nic moc.
Musíš to vypnout.
- Já vím! - Vidíš ten kouř?
Otevřela jsi… Jo.
Krok první. Ellen vždycky spustí detektor kouře.
- Dobrý? - Jo.
Díky.
Ani nevím, kde začít. Tak jo.
- Něco mi svěř. - Cože?
Svěř. Něco mi svěř.
Dobře.
Mohl bys sundat všechno suchý prádlo ze šňůry?
Jasně.
Čeká nás období, kdy skoro nebudeme v kontaktu.
To je blbý.
A je to fakt těžký.
Bude to mnohem těžší pro tebe než pro mě, protože budu pořád obklopená týmem.
Navíc budeš mít práci.
Při práci v terénu odpočinek v podstatě není.
Jak taky jinak, když vás něco opravdu zajímá a fakt vás to baví.
Práci v terénu miluju.
Naplňuje mě to a mám to hrozně ráda.
Nechtěla bych s tím přestat, ale odjet je vždycky těžký.
Asi je nejlepší na to nemyslet.
Tak jo.
Pojď za mnou.
To je ono.
HOBART BAY ALJAŠKA
Během prvních dvou týdnů v terénu
boudou Michelle pomáhat její kolegyně badatelka a jedna studentka.
Čtyři hydrofony. Máme. Dálkové ovládání. Máme.
Čtyři lodní pytle s GPSkami. Máme.
Sledovací zařízení. Malý černý lodní pytel s námořní GPS jednotkou. Máme.
iPad máme. Zelený ručník je v batohu.
Baterie Goal Zero s nabíječkou a solární panel Goal Zero jsou v batohu.
- Černý Peli Case. - Máme.
Foťák… to jsem zkontrolovala ráno.
Foťák, triedry, náhradní devítivoltovou baterii a tužkové baterie máme.
Super. Velký žlutý lodní pytel, pláštěnky, svačiny.
STUDENTKA A VÝZKUMNÁ ASISTENTKA
Máme, máme, máme.
Tak jo. Reproduktor. Čtyři plovací vesty.
MOŘSKÁ EKOLOŽKA
- Dvě vysílačky. - Máme.
- Osobní lodní pytle a flašky s vodou. - Voda.
Vodu jsem si doplnila.
Opalovací krém.
Aha, opalovací krém. Je na seznamu.
Je v tom pytli. Měly bychom si namazat obličej.
První průzkum provedeme na jihu a pak pojedeme na sever.
Tak jo.
Když jste na tak nádherném místě, je jednoduché zapomenout na to…
…že by nás velryby mohly převrhnout.
A voda je tak studená, že bychom umřely.
Něco tam je.
Určitě.
V minulých sezónách se nám nepodařilo spatřit velrybu i celé týdny.
Letos máme jen měsíc na to, abychom jich prozkoumaly aspoň 30.
Tak jo, hydrofony, je 10:28, 11. srpna.
Tady doktorka Leanna Matthews a doktorka Michelle Fournet.
Třikrát tlesknu.
Každá nahrávka má jednu hodinu.
Pomocí hydrofonů budeme akusticky stopovat jednu velrybu,
zatímco náš reproduktor bude hrát „hupy“.
Pouštím.
Nahoře budeme zapisovat vše, co jedna konkrétní velryba dělá.
Je to selektivní sledování.
Spojíme pak chování, které vidíme na povrchu, s nahrávkami pod hladinou
a dostaneme ucelený obraz, jak velryba reaguje na naše nahrávky.
- Začneme při prvním vynoření. - Jo.
Mám pocit, že vykoukne někde u nás.
Jo.
Začínáme průzkum.
První vynoření. Jihozápad, náměr 76,2.
Výtrysk.
To nic. To není ta naše velryba.
- Ta není naše. - Ne.
Výtrysk. Západ.
Náměr 50,1.
Výtrysk. Severozápad.
Ponor. Náměr 36,3.
Sto padesát.
- To je ta naše. - Jo. Ta je naše.
Jo. Má trochu bílou hřbetní ploutev.
- Že? - Jo.
Ta ocasní ploutev mě ujistila. Ta druhá má taky černý ocas.
Všimla jsem si. Ulevilo se mi.
- Ta je naše. - To byla ta správná.
- Ta ploutev. - Jo.
Černý ocas s flíčky a svijonožci.
- Jo. - Jo.
Tak jo, tím náš průzkum končí.
DOKONČENO PRVNÍ PŘEHRÁNÍ NAHRÁVKY
- Kontakt. - Kontakt.
Kontakt.
Můžu si vzít ten s čedarem?
Jasně, dej si.
Nejste zklamané, že nejedeme až tam?
- Ne. - Fajn.
Je to záměr.
- Je tam až moc velryb. - Myslím, že bychom tam jet neměly.
Mohlo by to být matoucí.
DRUHÉ PŘEHRÁNÍ NAHRÁVKY
- To není ta naše. - Ne.
To není ona.
- Ani jedna z nich. - Ne.
A co ta, co tam teď cáká?
- Jo. - To je ta naše.
Vynoření. První vynoření, náměr 185,2.
Vzdálenost 180 metrů.
To bude určitě ta naše.
Zkusím ji najít triedrem.
Výtrysk.
Jih, náměr 178,5.
- A 370 metrů. Ta, co je blíž? - Jo.
- To není ta naše. - To není ona.
To poslední vynoření smažeme.
Tato studie má vysokou pravděpodobnost neúspěchu.
Je tu fakt složitá logistika.
Když je někde víc velryb, je těžké stopovat jednu konkrétní.
MOOREA FRANCOUZSKÁ POLYNÉSIE
Líbí se mi představa, že bych do tohoto oboru mohla přispět.
Že bych do této skládačky přispěla jedním malým dílkem.
I když je špatná sezóna pro práci v terénu nebo špatný den,
dostane mě to každé ráno z postele.
Jsem ulítlá vědkyně.
Snažím se porozumět naší planetě a všem zvířatům na ní, než zmizí.
Zatím moc nevíš, jak se s hydrofonem dělá, že?
- Moc ne. - V pohodě.
Jde o to, že se tohle nesmí namočit a tohle se musí ponořit.
DOKTORAND ZOOMUZIKOLOGIE
- Z úsporného režimu se to zapíná pomalu. - Jasně.
A teď to slyším.
Jo, to funguje, jak má.
Jde o to… že se tady obmotá páska.
Namotá se pevně, ale ne zas moc.
- Jasně. - Aby to nebylo úplně utažené.
Dobře.
Tohle pomůže snížit pomalé frekvence zvuku vody?
- Chápu to dobře? - Jo, to…
- Sníží to vibrace o nízkých frekvencích. - Jo.
Mému vedoucímu tenhle trik předal jeho vedoucí
a pak se dostal i ke mně a já to teď aplikuju ve svém týmu.
Takže to je…
Je to vlastně takový „australský trik“.
- Jo. Perfektní. - Fajn.
Teď už chybí jen velryby.
KAPITÁN LODI
Jo, taky tě moc ráda vidím.
- Fajn, že můžeme jet s tebou. - Už je to dávno.
Jo, je to hrozně dávno. Takže…
Mám na to jen pár týdnů.
Musím získat nahrávky ve vysoké kvalitě od různých velryb,
abych zjistila, co zpívají.
Promiň. Co myslíš?
Zkus to tamhle. To bude pro zvuk lepší.
- Jo, to zní… - Pak můžeme zajet…
To bude nejlepší.
- Můžu to tam spustit? - Jo, můžeš.
- Rozmotej si to. Jo. Super. - Tak.
- Začneme s posloucháním. - Dobře.
Budu poslouchat na úrovni 95.
Možná mám něco na hranici slyšitelnosti.
Možná. Jo.
Je to akustická hra na schovávanou.
Vytáhneme… Jo, celý ten kabel.
Není tam vertikálně.
Radši bych se dostala do co největší hloubky.
Pod hladinou můžou velryby slyšet písně na desítky kilometrů.
Můj hydrofon má ale potíže nahrát čistý zvuk za hranicí jednoho až tří kilometrů.
Fajn. Teď to zastavím. Nahrávka 001.
- Mám pocit, že budou tam. - Jo.
Velryby zpívají za útesem,
ale na otevřeném moři jsou tak velké vlny,
že když si nedáte pozor, můžou potopit loď.
Zkusme to tamhle.
Voda je pro nás oknem a zdí zároveň.
Potvrzujeme, že slyšíme zpěv,
ale je špatné až velmi špatné kvality.
To znamená, že jsou daleko. Tam my bohužel nemůžeme.
DOKONČENO 5 Z 30 PŘEHRÁVÁNÍ NAHRÁVEK ZBÝVÁ 24 DNŮ
Během deseti let jsem na Aljašce tolik velryb nikdy neviděla.
Myslím, že těm nahrávkám moc nepomáháme, když nezkoušíme…
…provést scan.
My toto zvíře selektivně sledujeme
a přehráváme mu ty nahrávky,
ale toto zvíře není jediné, které to uslyší.
To znamená, že to, co to zvíře udělá, se změní.
Je rozdíl, jestli vedeme dialog jen my dvě,
nebo jestli ho vedeme se skupinou lidí, protože to změní, kolik toho řekneme.
- Jo! - A taky jak dáváme pozor.
Nechceme opustit původní přístup.
Jasně. Strávili jsme týdny… Já strávila měsíce, roky…
- Dlouhou dobu. - …vymýšlením selektivních sledování.
- Ale když jsi pak na místě… - Tak je to jinak.
…tak uvidíš plno dalších věcí.
Je jedno, kolik jsem tím vymýšlením strávila času.
Jaký je tedy nejelegantnější způsob,
jak si být něčím ohledně přírody jistí,
aniž bychom to zveličovali? Abychom v něco jen nedoufali?
A co se té otázky týče, tak mám pocit…
…že nejjednodušším způsobem, jak zachytit odpověď na nahrávku, bude scan.
Je to velký obrat.
Opravdu velký.
- Myslím… - Hej, Maggie.
Děláme změny v postupu.
- Budeme dělat scany. - Nic víc?
- Jo. - Jen scany?
Jen scany.
Myslela jsem, že budu mít jen jednu velrybu,
takže dávalo smysl sledovat, co ta jedna velryba bude dělat.
Místo toho ale mám plno velryb, což je překvapení.
Potřebuju zjistit, jestli se počet hupů, které jednotlivé velryby vyluzují,
zvyšuje, když ten hup vytvořím já.
Nejlépe to uděláme tak, že začneme dělat scany.
Označím každou velrybu, kterou kolem sebe uvidím.
Pak začnu přehrávat hup. Jestli následně stoupne
průměrný počet hupů, které každá velryba udělá…
…bude to silný důkaz, že hupy používají k navázání kontaktu.
PRVNÍ PŘEHRÁNÍ NAHRÁVKY VÍCE VELRYBÁM
Spouštím přehrávání.
Tak jo.
Pojedeme tam, abychom jim daly prostor.
Pak to otočíme. Pomalu. Pojedeme pomalu.
- Začneme za 30 sekund. - Díky, 30 sekund.
Velikost skupiny: čtyři. Náměr 131, vzdálenost 450 metrů.
Velikost skupiny: dvě. Náměr 154, vzdálenost 900 metrů.
Náměr 145. Velikost skupiny: dvě.
- Mohla bys trochu zpomalit? - Moc ne.
Vzdálenost 180 metrů.
Zopakuj mi ten náměr.
Je to 142.
Velikost skupiny: dvě…
…vzdálenost 230 metrů.
Náměr 185. Velikost skupiny: jedna.
- Znovu. Promiň. - Velikost skupiny: jedna, 230 metrů, 185.
Teď 180 metrů. Velikost skupiny: jedna. Náměr 256.
Jsem teď u skupiny čtyř na 900 metrech.
- Jaký byl náměr? - Nevím.
Tak jo. Začneme odznova.
Je to hrozně rychlý, neměla jsem čas to stihnout.
Já vím a je to…
Všechno to smažeme a začneme znovu.
I když to předtím bylo těžký, bylo to jednodušší.
Než se snažit selektivně sledovat jen jednu ze skupiny?
Jo. Koukněte se na ně. Koukejte.
Tak jo. Začínáme průzkum.
Tak jo. Velikost skupiny: tři. Náměr 159.
Chci vidět to od nás.
- Kdy jsme začaly přehrávat? - V 11:32.
- To bude ono. - To bude to naše. Je to tiché.
Ale sedí to k ostatním.
To sedí. To jo. Zní to velmi realisticky.
Jo.
- To nebylo od nás. - Ne.
- Ne, my jsme tady. - Jo.
Myslím, že hup je takové naše ahoj.
Možná: „Ahoj, já jsem…“
Což vyvolává otázku…
Má-li každá velryba vlastní hup…
…používají ho k vlastní identifikaci?
Proto jim tento zvuk přehrávám.
Než započnete konverzaci…
…pomůže, když se představíte.
Tak co jsme tam ještě našly?
Chtěly jsme zjistit, jestli dělají hupy dřív, než jsme jim to pustily.
- To je od nás. - To je od nás.
Moc hupů nedělaly, než jsme to pustily.
Volají na nás.
Může to být jen náhoda.
Teď to udělaly znovu.
- Leanno. - Copak?
- Pojď sem. - Jo.
- Maggie, pojď nás roztlačit. - Bože.
- Jsme na zemi.
Praská to.
Já s tím nechci mít nic společnýho.
Ještě mě někdo zažaluje.
Jsme na zemi?
- Já vás tady shora sleduju. - To se neumíme houpat?
Tamhle se to trochu svažuje, půjdeme tam.
- Můžeme? - Bože, brečím smíchy.
Bože, asi se počůrám.
Jo, Maggie.
- Na, buď opatrná. - To je asi blbej nápad.
- Dáš nohy nahoru? - Asi jo.
Když se budeš držet výš… Jo.
Musíš skočit.
Skoč a sedni si. Bože.
Bože, pozor, ať nenarazí do stromu.
To, co se mi tady líbí,
si pak udělám i doma.
Co třeba?
Třeba nemám internet.
Jo. Nemáš doma internet, jo?
- Jo, nemám doma internet. - Jo.
Mám doma fakt ticho.
Jsem daleko od hluku,
takže když vyjdu ven, zní to trochu…
Jo.
Když se ráno vzbudím, jako bych se budila ve stanu.
Jo. Návrat odtud je čím dál těžší.
Trvá celé dny se přenastavit
na realitu a na skutečný svět a to je…
To je přesně to. Mám pocit, že tamto není realita.
Že realita je tohle.
Tohle je skutečný svět.
Jo, ale není to ten svět, ve kterém žijeme.
- To není. - Musíme se tedy přenastavit
na běžný život, který jsme měly, než jsme přijely sem.
A to je těžké.
Něco, co děláme, je nepřirozené.
Je to naučené.
Říkají nám, s kým jsme spojeni.
A kam patříme.
- Dnes jsme pracovaly. Dobrá týmová práce. - Jo.
Dobře jsme se o sebe postaraly.
- Hodně jsme se nasmály. - To teda jo.
Nemám tě ostříhat?
Říkáme tomu kultura.
Nejstarší kultury nejsou lidského původu.
Pocházejí z oceánu.
Badatelé si po celé generace mysleli, že jsou velryby samotářské,
protože je neviděli pohromadě.
Ale o samotě nejsou už celé věky.
Před čtyřiceti miliony let začal být jejich mozek velmi komplexní.
Dřív než jsme chodili vzpřímeně.
Dřív než jsme vykřesali jiskru.
Jejich vědomí rozkvétalo, protože se staly společenskými.
Části mozku související s vlastní osobností a s komunitou
se stávaly propracovanějšími než v mozku jiných zvířat.
A to včetně nás.
Smysly zraku a sluchu se u nich spojily.
Velryby díky tomu dokážou vidět pomocí zvuku.
Velryby se vyvinuly tak, aby mohly ve tmě navazovat vztahy.
- Ocas. - Kde? Ocas vlevo!
Jedna je tady a jedna tamhle.
Tak jo. Nahrávám. Je 13:50.
Máme tady zpěváka.
To sténání je fakt… Jdou tam slyšet všechny detaily. Super.
Přesně to chceme. To je ono!
To je ono. Budeme ten kabel držet hodinu.
To je naše zlatá žíla.
- Tuto sezónu je nejdůležitější. - Jo.
Píseň, kterou jsme nahráli, se liší od té, co stopuji.
Je to nová píseň, kterou jsem nikdy neslyšela.
Za 20 let nahrávání písní napříč jižním Pacifikem
je tohle poprvé, co jsem něco takového viděla.
Myslím ale, že to není anomálie.
Píseň má složitou stavbu a zcela ustálená témata.
Možná že ta mapa nekončí Francouzskou Polynésií.
DOKONČENO 13 Z 30 PŘEHRÁVÁNÍ NAHRÁVEK VÍCE VELRYBÁM
ZBÝVÁ 20 DNŮ
Za týden přijdu o Leannu a Maggie, protože musí do práce.
Ale myslím, že to začínáme chápat.
Přesunuly jsme se od sledování jedné velryby k desítkám.
Nejtěžší je odhadování vzdálenosti.
Takže každé ráno trénujeme.
- Můj odhad. - Jo.
- No… - Ty první.
Řekla bych 110 metrů.
- Já bych řekla 135. - Nebo spíš 135.
Je to 155.
Já si myslela něco mezi 135 a 180 metry.
Fakt? Já něco mezi 90 a 135.
- Tak jo. - Netrefila jsem to.
- Tak 135 až 180. - Řekla bych 135 až 180.
Takže… Bože, nehýbej se.
Je to 120.
- Takže míň. - Jo.
Hádáme větší vzdálenost.
- Můžeme? - Jo.
- Řekla bych 70. - Taky.
- Blíž než 90. - Je to 65.
- Už je to lepší. - Jo.
- Dneska je horko. - Je to hrozně nepříjemný.
Taky vypadáš hodně jako
- Francouzka, co jde pracovat na pole. - Jo?
S drdolem, oblečená do černého…
To černý mám proto, aby nešlo vidět, jak jsem zpocená,
a abych si mohla nasadit klobouk.
Praktická móda.
- Praktická móda. - Jo.
Já mám to stejný tričko už asi šest dní.
Jsou úžasné. Těch velryb je tu hrozně moc.
Tam, tam, tam a tam a tam a…
To snad ne.
Leanno, teče nám ze zádi benzín.
- Jedeme domů. - Jo.
Už to jede.
Jo.
Nevím, odkud to přesně teče,
takže na to musím přijít.
Ale vím, že když tam liju benzín, přívod paliva je v pořádku.
Něco je ale špatně. Asi…
Teď bych jenom hádala, ale dělám na tom.
Fajn.
Ale příštích pár hodin už nejspíš nebudu mít kapacitu na nic jiného.
Budu v režimu řešení problémů, dokud to nedodělám.
- Jasně. - Dobře.
Ve dnech, které Leanně a Maggie v terénu zbývají,
není tým schopen kvůli rozbitému motoru přehrávat nahrávky.
DRUHÝ TÝDEN
Jo, už to bude 20 minut.
Výtrysk.
Hýbe se.
No jo. A teď zase.
Výtrysk.
- Kde? Výtrysk? - Výtrysk?
Jo.
Začínáme poslouchat. Teď.
Nezpívá.
Nezpívá. No jo, no.
Je přímo tady, ale… No jo, no.
- Je to jak hledání jehly v kupce sena. - Jo.
Prostě musíme…
Buďto tam jsou a zpívají, nebo ne.
MOŘSKÝ EKOLOG
Ve 4:00 nebo ve 4:30 v Marině de Vaiare.
- Zítra? - Jo.
Tak jo. Jdeme do toho.
Čtyři, dvě…
Právě jsem říkala, že nemáme žádnou dobrou píseň,
ale že je fajn, že jsme venku. Je to trénink.
Takže se to dělá tímhle koncem. To je ten hydrofon.
Jo, přesně. Až tam dáme ty stahovací pásky,
tak dáme hydrofon nahoru a tenhle ocásek dolů.
Takže na dně bude závaží a bójka bude… Jo.
Jo. Ponoříme ho na útes, bude tam hodně ryb.
- Nahrajeme takové cvakání. - Jo.
Takových zvuků tam uslyšíš plno a…
- Cvakání krevet, ale… - Jo.
Když bude poblíž nějaký zpěvák, tak to všechno přehluší.
Dělám, co můžu, abych zaznamenala, jestli se tu děje něco odlišného.
Tak jo…
Jo.
Dnes je 10. září
a jsme kousek od korálového útesu u ostrova Moorea.
Vzkaz pro nálezce. Tato nahrávka patří doktorce Ellen Garland
z Univerzity v St. Andrews.
Na dno umisťujeme hydrofony a doufáme,
že kolem nich proplave nějaký zpěvák.
Tak jo. Hodím to tam. Jo.
Lidské komunikaci říkáme jazyk.
Máme za to, že to, co dělají velryby, je něco jiného.
Pod vodou zvukům trvá i půl hodiny, než se dostanou za obzor.
Ale také můžou zaniknout během pár sekund a na několika metrech.
Zvuky neustále přichází…
…z různých míst a časů.
Ale keporkaci tento akustický svět dokážou jakýmsi způsobem rozluštit,
přestože k nim minulost a přítomnost přijdou v jeden moment.
Jako byste věděli, jak je která hvězda stará…
…jen podle sluchu.
Při čekání na náhradní motor se k týmu připojí Michellina kamarádka a kolegyně,
aby jim pomohla se zakončením sezóny.
DOKTORANDKA MOŘSKÉ EKOLOGIE
- Kolik jsem označila velryb? - Šest.
Celkem šest. Velryby, velryby…
Skupina o počtu dvou, o počtu tří a samotář, že?
Jo.
- To je časté. - Jo.
Tak jo.
- Jo. - Čas na tříminutovou pauzu?
Jo.
Skákající velryba!
- Teď máme pauzu. - Ty jo! Jo, ale koukat můžeme.
Čas na svačinu. Zajdi pro svačinu.
- Na, sýrová tyčinka. - Super. Díky.
Jo.
Jak daleko odjedeme na další průzkum?
- Buď hodinu, nebo šest kilometrů. - Šest kilometrů. Skvělý.
Kolik průzkumů denně se snažíme udělat?
- Čtyři. - Čtyři.
Jak moc velký pak budeme mít hlad?
- Hrozně. - Hrozně velký.
Tady se toho děje hodně.
Není divu. Je tady hodně velryb.
Tady je „volání o potravu“.
Tomuhle se říká „oblouk“ a „kapka“.
Hup, volání o potravu, kapka.
Kapka, kapka, kapka.
Volání o potravu, kapka, kapka, kapka.
Kolik jsi jich pojmenovala?
Všechny.
Víš, jak říkáme tomuhle?
„Slon“.
Skoro. Jiné zvíře, co vydává podobný zvuk. Možná už vyhynulo.
- Mamut. - Skoro.
Mamut srstnatý.
Ne, „brontosaurus“.
„Možná“ už vyhynuli, jo?
Určitě vyhynuli.
To byl podfuk.
Jo, připomíná mi to brontosaurusy.
- Brontosaury. - Jo.
- Fakt to zní jako brontosaurus. - Jo.
Nový motor nám přijde za tři dny.
Snažíme se zodpovědět otázku, jestli je hup snahou o navázání kontaktu.
Ale dochází nám čas.
Natáčíme to…
…abychom alespoň světu a následujícím generacím ukázaly,
jak je to tady krásné.
Abych na tyto otázky odpověděla, musím se odloučit od společnosti…
…a žít ve světě, kterému vládnou zvířata.
Nepřipadá mi to jako oběť.
Připadá mi to jako úleva.
Domů se vrátím jako jiný člověk.
A nevím, jestli zapadnu do role…
…kterou jsem měla.
Jako když jsem byla měsíc na Antarktidě
a vrátila se domů, kde na mě čekal pes a přítel,
ke kterým jsem nepasovala.
Musela jsem je opustit.
A děsím se toho, že se to stane znovu.
- Chápeš? - Jo.
Děsím se, že do té role, kterou jsem měla při odjezdu, nezapadnu.
Musíš ji opustit nejen fyzicky, ale taky duševně.
Ty jezdíš do terénu už sedm sezón.
Přišla jsi na to, jak se vracet?
Ne.
Místo toho…
…dělám opak a to, na čem mi doma záleží, jako třeba tebe, si beru sem.
Což mi dává větší smysl.
Je tady totiž mnohem bezpečnější být člověkem.
TŘETÍ TÝDEN
Takhle pozdě v sezóně jsem tak málo velryb ještě neviděla.
Nahráli jsme jen jednu nahrávku.
Tak jo. Spouštím hydrofon.
- Je tam. - Skvělé.
Jdu zapisovat,
protože tady nechceme být déle, než je třeba.
Jaký máme čas? Už poslouchám.
Je 8:29.
- Dobře, nahrávám. - Fajn.
Je to ubíjející.
Voda dělá hrozný hluk. Hrozně to šplouchá.
Asi to budeme muset zabalit na úrovni 25. Je to čím dál…
Začíná to být náročné.
Jsem z toho všeho vyčerpaná.
Mluvit o tom, že je něco těžké a náročné,
může být někdy znamením slabosti.
V tomto oboru nechcete ukazovat slabost, zvlášť když jste žena.
Letos jsem slíbila, že vyjedu do terénu jen na dva týdny.
Chybí mi Matt.
Připadá mi to jako věčnost, co jsme se neviděli.
DOKONČENO 19 Z 30 PŘEHRÁVÁNÍ NAHRÁVEK ZBÝVÁ 6 DNŮ
Dnes je úterý 27. srpna.
Mluví doktorka Michelle Fournet.
Jsem zde s už skoro doktorkou Natalií Mastick.
Tak jo.
Je blíž k ostatním?
Ty jo, je tady hrozně moc velryb. Fakt hodně.
- Tak jo. - Tenhle problém mám ráda.
Je to fajn problém. Koukni na ni.
Koukni!
Výborně.
Tak jo, modrý je připevněn ke kotvě.
Modrý je ve vodě.
Je na tom iPadu hlasitost naplno?
- Jo. - Fakt?
- Přehraj to znovu. Už to jede? - Jede.
- My to nedaly do vody. - Sakra.
- Tak jo. Zastav to. - To ne…
Tak jo. Můžeme?
Nevím. Bylo to stresující.
- Jo, můžeme. - Tak jo. Teď.
Jedna, druhá, třetí, čtvrtá, pátá,
šestá, sedmá, osmá, devátá, desátá a jedenáctá.
Jsi připravená? Teď.
Máme tady skupinku dvou.
Tři samotáři. Jedna skupinka po čtyřech a jedna po dvou.
Tady. Myslím, že je tady.
Průzkum číslo 26.
Už je čas.
Velikost skupiny: tři, 145,6.
Skupina dvou. Náměr 356,1.
Samotář.
Náměr 129,6.
Asi 180 až 450 metrů.
Poprvé jsem pocítila svůj věk.
A chci dítě.
Co budeš dělat s dítětem, když budeš v terénu?
Vezmeš ho s sebou, že?
To je těžká otázka. To záleží na té práci.
Taky na partnerovi, kterého budu při té práci mít.
Když to bude někdo, kdo se mnou pojede, tak jo.
Když bych měla lidi, co by mi pomohli.
Myslím to fakt vážně.
- Sezóna by měla měsíc. - Jo.
Někdo s dětma sbírá borůvky
a dělá palačinky, pere prádlo,
vaří jídlo na celý den a ráno myje nádobí.
A pak přijedeme z těch našich průzkumů
a další den budu mít děti já.
Jednoho dáš sem, budeš držet dvě ruce,
a když spadnou, tak spadnou. Zase je zvedneš.
Jo.
A pak se zase vyměníme a zůstane doma ten druhý.
- Jo. To zní skvěle. - Jo.
Myslíš taky na to, jak potom budeš vyřízená?
Je to jen na měsíc.
Měsíc každodenní devítihodinové práce na lodi,
pak přijdeš domů, nevyspíš se…
V našem oboru asi moc dobré příklady nenajdeme.
Ty nepotřebujeme.
Dobře.
- Řekl mi, že tamhle. - Máš zpěváka?
- Jo? - Zpívá.
- Když jsme odjeli… - Dobře.
…tak přestaly zpívat.
- Aha. Takže pojedeme… Jo. - Jo, dobře.
- Minule zase zpívat začal. - Jo, dobře.
Dobře, tím se to asi vysvětluje. Slyšeli jsme
dost dobré písně, takže jestli tam je… Jo.
Tak jo.
Dávám to tam.
Myslím, že jedeme správným směrem.
Je teď víc nahlas.
Jo, teď určitě jedeme tím správným směrem.
Jo.
Tak jo.
To je ta stejná píseň jako v Austrálii.
Ta, kterou stopujeme celou sezónu.
Což znamená, že tu máme nejméně dvě různé písně.
Jsme teď na křižovatce kultur.
Tato velryba zpívá píseň ze západu.
Ale ta druhá píseň musí být odjinud.
Další nejbližší populace je poblíž Ekvádoru.
To je 8 000 kilometrů na východ.
Sdílení písní v jižním Pacifiku, o kterém jsem si myslela, že nemá obdoby,
by mohlo být jen jedním dílkem globální kulturní sítě.
Tisíce mozků, které se učí a sdílejí
jedny z nejsložitějších zvukových vzorců na Zemi.
Je to výsledek evoluce, která je o miliony let starší než ta naše.
Studium kultury velryb by mohlo být spíš náhledem do něčeho lidského.
Jak budeme moct komunikovat…
…za milion let.
Za chvíli zjistíme…
…jestli to fungovalo.
Tohle začíná tady. Jo.
Před přehráváním jsou jedno, dvě…
…tři zavrčení.
Žádné hupy.
Pak tam jsou jeden, dva, tři hupy.
Při přehrávání jich je jeden, dva,
tři, čtyři, pět, šest, sedm…
…osm, devět, deset, jedenáct…
…dvanáct, třináct.
Je jich 13.
- To je dost skvělý, ne? - To je dost skvělý.
Mluví s tebou.
Pořád mi to nedochází.
Mám hroznou radost!
Interpretovat jazyk přírody je nesmírně obtížné.
Poslouchat a pochopit, co sama sobě říká.
Je to stejné, jako když míříme satelity k nebi
a posloucháme signály z vesmíru.
Raná analýza doktorky Fournet ukázala, že keporkaci navazují kontakt „hupy“
a říkají tím, kdo jsou. Její objevy nám otevírají náhled do toho,
jakým způsobem si velryby udržují celoživotní vztahy.
Doktorka Garland pracuje s mezinárodním týmem vědců.
Studují písně keporkaků
a vytváří mapu toho,
jak by se písně velryb mohly šířit po Zemi.
Doktorky Fournet i Garland pokračují v dešifrování
pravděpodobně nejstaršího globálního systému kultury a dorozumívání.
Překlad titulků: Karel Himmer